Єдиний унікальний номер 234/12059/19 
Номер провадження 22-ц/804/2156/20        

Єдиний унікальний номер 234/12059/19                               Головуючий у 1 інстанції Ткачова С.М.
Номер провадження 22-ц/804/2156/20                     Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем  України

16 липня  2020 року    Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:    Канурної О.Д., Папоян В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті  цивільну справу№234/12059/19 за позовом  Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»,
на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року,

                                                           встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк» або Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 .. 
В обґрунтування позову зазначало, що 13 вересня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, за яким ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 11700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачено п.2.1.1.5.7. Договору. 
Оскільки відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 31 травня 2019 року складає 513 808, 48 гривень, але, враховуючи, що за законом кредитодавець має право на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку суму заборгованості за кредитом, Банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 124994,94 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 11068,53 гривень та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 17 серпня 2006 року по 29 вересня 2017 року в розмірі 113926,41 гривень. Також просив стягнути на свою користь з відповідача судові витрати в розмірі 1921 гривень. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  за кредитним договором відмовлено.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року скасувати, та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в заяві відповідач особистим підписом засвідчив, що «Я згоден, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг». Отже сторонами була погоджена умова кредитування, в тому числі базова відсоткова ставка за користування кредитними коштами 3% на місяць (36% річних). Суд невірно застосував строки позовної давності до виниклих правовідносин. Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом. А також не підлягала врахуванню правова позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки умови кредитування належним чином погоджені із відповідачем, що підтверджується підписаною ним заявою.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
До Донецького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення від АТ КБ «Приватбанк», в яких позивач підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Від ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , надійшов відзив, в якому просить рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.  В обґрунтування відзиву зазначає, що єдиним підтвердженням кредитних правовідносин є анкета від 13 вересня 2006 року, жодних змін та додатків до заяви не підписувалось, та саме ця заява додана позивачем в якості доказу. Доказів того, що відповідач отримував інші перевипущені картки не надано. Факт видачі кредитних коштів позивачем не доведено. 

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 13 вересня 2006 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 2600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою відсотковою ставкою на момент підписання договору 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Відповідно копії витягу «Умов та Правил надання банківських послуг», та витягу «Тарифів Банку» власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачено п.2.1.1.5.7. Договору.
Згідно розрахунку за договором б/н від 13 вересня 2006  року у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 31 травня 2019 року має заборгованість 513808,48 гривень, а саме: заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 11068,53 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 498166,24 гривень, заборгованість за пенею та комісією 4573,71 гривень.
Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга АТ КБ  «Приватбанк»  підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті  367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не  підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові кредиту повної вартості, але не знайшло своє підтвердження підписання та погодження відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг Приватбанку та Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у зв`язку з чим відсутнє підтвердження наявності домовленості сторін договору щодо розміру кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами та т.ін.. Також суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж за кредитним договором відповідачем ОСОБА_1 було здійснено 30 вересня 2015 року, а з позовом Банк звернувся до суду 11 липня 2019 року, тобто с пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.
Таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального закону за наступних підстав.
Встановлено, що відповідно до заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 13 вересня 2006 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 2600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою відсотковою ставкою на момент підписання договору 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році, 36% на рік. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. (а.с.12)
За змістом статей 525,  526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.
Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.
В апеляційній скарзі банк посилається на те, що строк останньої кредитної картки № НОМЕР_1 , виданої ОСОБА_1 , встановлено до липня 2017 року.
Згідно заяви від 13 вересня 2006 року на отримання кредиту ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_2 , строк дії якої за довідкою банку становить до серпня 2012 року.  
Як убачається зі змісту Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, ОСОБА_1 підписав зазначену заяву, при цьому, у графі щодо номеру картки та її отримання відповідачем, підпис останнього не міститься. (а.с.83)
Отже, доводи апеляційної скарги про продовження строку дії кредитного договору шляхом переукладання та перевипуску платіжних карток, отримання та використання їх відповідачем ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.
Договір укладається в письмовій формі. Умови договору   мають бути   викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою  здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається  в  емітента,  а  другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі  спеціального  платіжного засобу  надати клієнту договір,  правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.
Кредитна схема передбачає здійснення  користувачем  платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія  під   операції  зі  спеціальними  платіжними засобами відкривається банком  на  визначений термін і в межах установленого  договором  ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка  відкривається  під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний  після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи  закінчення  терміну  дії  договору  на  вимогу користувача видавати йому  довідку  про  повернення  спеціального платіжного засобу,  крім випадків передавання його  користувачу  у власність,  кредиту  та  процентів  за користування ним.
Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.
Письмового договору між банком та  ОСОБА_1 про встановлення кредитного ліміту на іншу платіжну картку, ніж  № 4627081748651648 від 17 серпня 2006 року (заяви на видачу кредиту, підписаної відповідачем) матеріали справи не містять.
Отже, обставини щодо перевипуску кредитних платіжних карток із видачею інших ніж №4627081748651648 від 17 серпня 2006 року не встановлені, а тому кінцевий строк кредитування у справі становить до серпня 2012 року, що відповідає строку дії картки № НОМЕР_2 .
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після серпня 2012 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
З урахуванням викладеного, обґрунтованими є заявлені банком позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та нарахованих до серпня 2012 року інших платежів за кредитом, який згідно розрахунку заборгованості  станом на 31 серпня 2012 року за тілом кредиту складає 4777, 90 гривень, за відсотками 142, 64 гривень, а всього 4920, 54 гривень. (а.с. 6-11)
Отже, вимоги Банку про стягнення заборгованості за період після серпня 2012 року є необґрунтованими.  
Суд першої інстанції зазначені обставини щодо необґрунтованості позовних вимог під час розгляду справи не встановив, проте одночасно вирішив питання про застосування строку позовної давності та відмовив у зв`язку з його пропуском, тобто допустив суперечність в правових висновках, оскільки, виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
         Під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності. (а.с.39-43)
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня       2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).
Враховуючи те, що строк дії картки встановлено до серпня 2012 року, даних, які б підтверджували посилання позивача на продовження строку дії кредитного договору шляхом перевипуску платіжних карток не надано, а тому саме з серпня 2012 року почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення тіла кредиту та нарахованих до серпня 2012 року інших платежів за кредитом.
Кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період до серпня 2012 року у липні 2019 року, тобто поза строком позовної давності, про застосування якого просив відповідач у справі, а тому у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_1 слід відмовити за спливом строку позовної давності.
Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, висловленими Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №309/2337/15-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 348/2233/16-ц (провадження 61-13359ск18), від 03 червня 2020 року у справі № 569/13606/17-ц (провадження № 61-3426св19).
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності звернення до суду із зазначеним позовом, про застосування якого просив відповідач у встановленому законом порядку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
  Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення  норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального  права.
  Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, у такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться. 

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                        постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення  Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2020 року скасувати.
   У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий             О.І. Корчиста

Судді:                                      О.Д. Канурна

                                                                                                                               В.В. Папоян