Постанова  
Іменем України
 
02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 204/6130/16
провадження № 61-38140св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 , 
третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року в складі судді Самсонової В. В. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., 
Куценко Т. Р.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк), ОСОБА_3 , третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області про визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки та поруки. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 листопада 2006 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений кредитний договір за № DNU0GK00000914, відповідно до якого банком було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у сумі 49 560,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення кредиту - 20 листопада 2026 року. 
В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору між банком та нею 20 листопада 2006 року укладений договір іпотеки № DNU0GK00000914, 
а також договір поруки № DNU0GK00000914/1 з ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вважає, що укладений кредитний договір суперечить чинному законодавству, що є підставою для визнання цього договору недійсним, та похідних від нього іпотечного і договору поруки.
З урахуванням наданих доповнень, просила: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності; визнати кредитний договір від 20 листопада 2006 року № DNU0GK00000914, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та 
ОСОБА_1 - недійсним; визнати договір іпотеки від 20 листопада 2006 року 
№ DNU0GK00000914 укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 - недійсним; визнати договір поруки від 20 листопада 2006 року 
№ DNU0GK00000914/1, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та 
ОСОБА_2 - недійсним; судові витрати покласти на відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 
11 грудня 2017 року, залишеним без змін апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову суди виходили з того, що банк надав позивачу обумовлену в кредитному договорі грошову суму, кредитний договір містить всі істотні умови та підписаний сторонами, а тому позичальник була належним чином ознайомлена з умовами підписання кредитного договору та погодилася на такі умови. Підстави зазначені у позовній заяві для визнання кредитного договору, договорів іпотеки та поруки недійсними не знайшли свого підтвердження, договори відповідають вимогам чинного законодавства. 
 
Аргументи учасників справи
07 червня 2018 року  ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не враховано, що кредитний договір суперечить чинному законодавству, а саме: частині другій статті 
11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), оскільки при укладенні спірного договору не було надано їй в письмовій формі інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Крім того, у цій справі слід застосовувати не Закон України «Про захист прав споживачів», а Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», оскільки кошти за кредитним договором надавалися для купівлі квартири та сплати страхових платежів у випадках, передбачених договором. Також суди не врахували висновок № 15/11.3/40 судової економічної експертизи по даній справі, складений 14 липня 2017 року, яким встановлені порушення законодавства під час укладення спірного кредитного договору, що свідчить про недійсність цього кредитного договору, та похідних від нього іпотечного 
і договору поруки. Крім того, збільшення розміру реальної відсоткової ставки, стало наслідком суперечливості положень кредитного договору. 
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначає, що доводи касаційної скарги 
є переконливими та обґрунтованими, а тому просить задовольнити касаційну скаргу в повному обсязі.
Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу не подали.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
16 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Cуди встановили, що 20 листопада 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та 
ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNU0GK00000914, відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 49 560,00 дол. США на термін до 20 листопада 2026 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди банку 
у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та 
в порядку, встановлені кредитним договором.
В забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки від 20 листопада 2006 року 
№ DNU0GK00000914, відповідно до якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
Цього ж дня між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки DNU0GK00000914/1.
Згідно з висновком судово-економічної експертизи, нарахування відсотків за кредитним договором від 20 листопада 2006 року № DNU0GK00000914 банком здійснювалось за відсотковою ставкою 12,00 % річних за методом нарахування відсотків «Факт/360». Крім того, додатково нараховувалась щомісячна комісія 
в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, що складає 84,00 дол. США та призводить до здорожчання  кредиту на 2,4 % річних; при внесенні суми щомісячного платежу, яка буде становити 551,35 дол. США за умови застосування методу нарахування відсотків «Факт/Факт» встановлено: 
1) загальна сума, яка підлягає сплаті за період з 20 листопада 2006 року по 
24 квітня 2018 року (сукупна вартість кредиту) становить 124 763,55 дол. США, 
в тому числі: сума кредиту 49 182,00 дол. США; сума відсотків за користування кредитом 97 505,55 дол. США; разова винагорода банку - 504,00 дол. США; щомісячна винагорода - 26 376,00 дол. США; страхові платежі (сплачені позичальником) - 378,00 дол. США; кінцевий строк погашення кредиту - 
20 січня 2033 року, при цьому останній платіж становитиме - 490,86 дол. США; абсолютне значення подорожчання кредиту - 124 763,41 дол. США; реальна відсоткова ставка становить - 17,011 %. Використанням методу нарахування відсотків «Факт/360» за період кредитування з 20 червня 2008 року по 20 серпня 2035 року, КБ «Приватбанк» була б завищена сума відсотків в порівнянні 
з нарахуванням відсотків за методом «Факт/Факт» на 14 558,72 дол. США 
(112 064,13 дол. США - 97 505,41 дол. США) та суму щомісячної винагороди на 
2 604,00 дол. США (28 980,00 дол. США - 26 376,00 дол. США). Встановлений кредитним договором № DNU0GK00000914 від 20 листопада 2006 року розмір ануїтетного платежу - 551,35 дол. США не враховує збільшення заборгованості по тілу кредиту при сплаті страхових платежів за рахунок кредитних коштів та призводить до того, що термін користування кредитом збільшується до 
20 серпня 2035 року, що не відповідає строку, який зазначено в кредитному договорі від 20 листопада 2006 року № DNU0GK00000914 - 20 червня 2026 року.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними 
в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору 
з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним 
у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів 
є недопустимим».
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка 
є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі 
№ 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
Отже, висновок судів щодо необґрунтованості посилання позивача на зобов`язання банку перед укладенням кредитного договору надати споживачу 
в письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до пункту другого частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на час укладення кредитного договору закон такої вимоги не мав, є помилковим.
Разом з цим цей Закон у відповідній редакції не встановлював такого наслідку допущення зазначеного порушення як недійсність кредитного договору. 
У зв`язку з цим та встановивши, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, суди правильно відхилили зазначені аргументи позивача. Не встановили суди 
і підстав для недійсності оспорюваних договорів іпотеки та поруки. При цьому, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження 
№ 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України 
є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору 
№ PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не 
є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла 
з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі 
№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Суди встановили, що у пункті 1.1. кредитного договору передбачено сплата винагороди у розмірі 0,2 % щомісяця від суми виданого кредиту, і яка не передбачає надання самостійних послуг на користь позичальника.
Таким чином, умова договору про зазначену винагороду, викладена у пункті 1.1. кредитного договору, є нікчемною.
У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову 
в задоволенні позовних вимог, але помилились щодо мотивів такої відмови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, у іншій частині оскаржені судові рішення слід залишити без змін.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржене рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 
08 травня 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  В. І. Крат 
 
Судді:                                                                            Н. О. Антоненко 
 
І. О. Дундар 
 
Є. В. Краснощоков 
 
М. М. Русинчук