Постанова
Іменем України
08 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 314/3228/17
провадження № 61-43405св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 рокуу складі судді Беспалько Т. Д.та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Дашковської О. В., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду  з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -«ПриватБанк») про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору.
Позов обґрунтований тим, що 17 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладений кредитний договір № ZPVGA0000001002, згідно з яким банк зобов`язався надати кредит через касу банка у розмірі 27 800,00 дол. США: у розмірі 25 000,00 дол.США - на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати,винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 цього договору.
Відповідно до пунктів 1.1, 2.1.1, 8.1 кредитного договору кредит надається готівкою через касу банку чи /або перерахування на рахунок зазначений у пункті 8.1 цього договору, проте кошти у сумі 2 500,00 дол. США відповідно до вимог законодавства надані не були. 
Договір споживчого кредиту № ZPVGA0000001002 від 17 червня 2008 року є недійсним (та таким що не відбувся), оскільки сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї істотної умови, предбаченої законодавством, зокрема: кредетодавець не зазаначив у кредитному договорі про дату видачі кредиту; кредетодавець перед укладенням не надав позичальнику в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту тощо; кредитодавець не отримав письмове підтвердження від позичальника про його ознайомлення з інформацією про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; у кредитному договорі або додатку до нього не наданий детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача тощо; кредитний договір або додаток до нього, не містять графік платежів у розрізі сум погашення осоновного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, а у графіку платежів детально не розписано сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом; кредитодавець не попередив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за крединим договором в іноземній валюті несе споживач, а також, у разі якщо, кредитодавець не надав інформацію щодо методики, яка використовується для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; кредитодавець не зазначив у кредитному договорі або додатку до нього, про відкриття банківського поточного рахунку (2620), що відкривається споживачу для зарахування на нього суми наданого кредиту з позичкового рахунку, а також для здійснення розрахунково-касових операцій в іноземній валюті, які пов`язані з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, умови відкриття, ведення та отримання такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач повинен сплатити за договором банківського рахунку; кредитна справа позичальника не містить номер основного поточного, додаткового поточного та позичкового рахунків; перед укладенням кредитного договору зебезпеченого іпотекою, кредитодавець не оприлюднив інформації про іпотечний борг, та не встановив перелік обов`язкових умов, притаманних даному виду правочинів; за кредитним договором кредитодавець не надав позичальникв кредит.
Позивач просила суд визнати договір споживчого кредиту № ZPVLGA0000001002 від 17 червня 2008 року недійсним.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року, в позові відмовлено.
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить її підпис у договорі.
Протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами договору. Позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року, просила скасувати оскаржувані рішення. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
17 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі. 
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до розпорядження від 14 квітня 2020 року № 1076/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду», затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
15 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.
Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права розглянув справу за відсутності в матеріалах справи кредитного договору, який було долучено до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, проте суд апеляційної інстанції не мав права відповідно до статті 303 ЦПК України його досліджувати.
Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до спільного розгляду зустрічний позов у справі № 314/3658/15-ц за позовом банку про стягнення заборгованості.
Суди не перевірили, що банк не надав позичальнику визначену в договорі суму коштів у розмірі 27 800,00 дол. США, що підтверджує його безгрошовість. 
Суди не звернули увагу, що при укладенні кредитного договору банк порушив частину другу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), статтю 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтю 56 Закону України «Про банки в банківську діяльність», пункти 2.1-2.5 Постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Суд першої інстанції не долучив до матеріалів справи та не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи № 418/419-16, який знаходиться у матеріалах справи № 314/3658/15-ц, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 кредит не отримувала та його не погашала, а банк здійснював нечесну підприємницьку практику стосовно надання фінансових послуг.
Суди не встановили та не дослідили згоду ОСОБА_1 щодо усіх істотних умов кредитування, не звернули увагу, що сторони не  узгодили дату видачі кредиту.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 17 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір № ZPVGA0000001002, згідно з яким банк зобов`язався надати кредит через касу банка у розмірі 27 800,00 дол. США: у розмірі 25 000,00 дол.США - на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати,винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 цього договору.
Відповідно до пунктів 1.1, 2.1.1, 8.1 кредитного договору кредит надається готівкою через касу банку чи /або перерахування на рахунок зазначений у пункті 8.1 цього договору, проте кошти у сумі 2 500,00 дол. США відповідно до вимог законодавства надані не були. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 жовтня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPVLGA0000001002 від 17 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 53 655,89 дол. США звернено стягнення на кв. АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.
Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 за оспорюваним у цій справі кредитним договором отримала кредитні кошти, але недобросовісно виконувала умови договору щодо їх погашення, внаслідок чого виникла заборгованість.
Рішенням суду вже була встановлена дійсність та чинність кредитного договору від 17 червня 2008 року № ZPVLGA0000001002, зокрема отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за цим договором що створює преюдиційне значення для цієї справи, і тому не підлягає доказуванню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Суди при прийнятті рішення врахували положення частини першої статтей 626, 627, 628, 638 ЦК України.
Суди встановили, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.
Суди проаналізували відповідність укладеного між сторонами договору положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.
Частинами першою, другою статті 11 Закону встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив порушення зазначених вище норм матеріального права при укладанні сторонами кредитного договору, а встановив, що позивачу було надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону; сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, його розмір та цілі, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особистим підписом засвідчила свою згоду з умовами договору та фактично отримала кредит, що підтверджено рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 жовтня 2012 року у справі                          № 2-73/2012.
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 жовтня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPVLGA0000001002 від 17 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 53 655,89 дол. США звернено стягнення на кв. АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.
Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 за оспорюваним у цій справі кредитним договором отримала кредитні кошти, але недобросовісно виконувала умови договору щодо їх погашення, внаслідок чого виникла заборгованість.
Рішенням суду вже була встановлена дійсність та чинність кредитного договору від 17 червня 2008 року № ZPVLGA0000001002, зокрема отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за цим договором. Отже, у справі року у справі № 2-73/2012встановлено обставини, які є преюдиційними для вирішення вказаної цивільної справи.
Доводи касаційної скарги, що при укладенні кредитного договору відповідач свідомо ввів позивача в оману щодо істотних умов не відповідають фактичним обставинам справи.
Існуючі форми кредитування з описом відмінностей між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпні відомості стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, та вся інша інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в самому тексті підписаного сторонами договору, є чіткою і зрозумілою. 
Сукупна вартість кредиту та розмір реальної процентної ставки із зазначенням суми щомісячного платежу із повернення кредиту - 472,33 дол. США, процентів, комісійних винагород та інших виплат також міститься у кредитному договорі.
Суди встановили, що будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мала можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання необхідної для неї інформації.
Доводи касаційної скарги про безгрошовість кредитного договору у зв`язку з тим, що єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту кредиту в іноземній валюті з каси банку є відкриття клієнту поточного рахунку 2620, перерахування коштів з рахунку банку на який відбувається на підставі меморіального ордеру, а видача кредитних коштів клієнту - на підставі його зави на видачу готівки, а ненадання банком доказів про дотримання такого порядку кредитування у іноземній валюті є доказом безгрошовості кредитного договору № ZPVLGA0000001002, є безпідставними, з огляду на таке.
Згідно з постановою НБУ від 17 червня 2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», рахунок 2203 називається «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та належить до групи рахунків 220 «Кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами».
Відповідно підпункту 3.6 «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» зазначено, що ця Інструкція встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку у банках України, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями. За рахунками Плану рахунків відображаються операції, що визначені законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України, відповідно до їх економічної суті. План рахунків забезпечує мультивалютний облік операцій, суть яких полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операції у гривні. За дебетом рахунку 2203, призначеного для обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що видані фізичним особам, проводяться суми наданих кредитів, а за кредитом - суми погашення заборгованості, суми фактичної заборгованості, що перераховані на відповідні рахунки простроченої та сумнівної заборгованості.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 неправильно зіслалася на рахунок 2620, який називається «Кошти на вимогу фізичних осіб» та належить до групи рахунків 262 «Кошти на вимогу фізичних осіб» розділу 26 «Кошти клієнтів банку» та також є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами», але призначений для обліку вкладів (депозитів) на вимогу фізичних осіб, а застосований банком порядок видачі кредитних коштів ОСОБА_1 базується на нормативних актах НБУ, якими банк повинен керуватись у своїй діяльності.
Обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що безгрошовість кредитного договору спростовується рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 жовтня 2012 року, в якому встановлено, що ОСОБА_1 за оспорюваним кредитним договором отримала кредитні кошти, але недобросовісно виконувала умови договору щодо їх погашення, внаслідок чого виникла заборгованість.
Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням суду, яке набрало законної сили, вже встановлено дійсність та чинність кредитного договору від 17 червня 2008 року № ZPVLGA0000001002, зокрема отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за цим договором, що створює преюдиційне значення для цієї справи і доказуванню не підлягає.
Доводи касаційної скарги, що банк не надав їй перед укладенням договору необхідну інформацію, яка передбачена Законом та Постановою НБУ № 168 спростовуються матеріалами справи.
Згідно з Додатком № 1 до кредитного договору кредит в сумі 24 000,00 дол. США надається ОСОБА_1 , мета використання кредиту - на придбання житла, забезпеченням кредитних зобов`язань виступає іпотека цього житла, визначені умови страхування житла та особистого страхування позичальника, визначені витрати покупця по оформленню договору купівлі-продажу, витрати з оформлення договору іпотеки, термін дії кредитного договору - 10 років, визначено порядок погашення кредиту, валюта кредиту, щомісячний платіж та його розмір, сума подорожчання кредиту, реальна процентна ставка, а також визначено, що валютні ризики несе споживач.
Вказаний Додаток № 1 підписаний ОСОБА_1 без застережень, що свідчить про ознайомлення з ним та погодження з його змістом.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції не долучив до матеріалів справи та не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи № 418/419-16, який знаходиться у матеріалах справи № 314/3658/15-ц, оскільки будь-яких клопотань про витребування доказів чи призначення експертизи позивач не заявляла, а суд позбавлений можливості збирати докази у справі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). 
Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко