Постанова                                           
Іменем  України
 
29 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 472/1123/19
провадження № 61-2654св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., 
Данилової О. О., Шаманської Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 1997 року вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_2 , яка не є її родичем та членом сім`ї, а була дружиною її сина - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в шлюбі з яким вона перебувала близько року. 
Зазначала, що ОСОБА_2 не бере участі в утриманні житла, її реєстрація у спірному житлі не дає їй можливості скористатися житловою субсидією та проживання ОСОБА_2 перешкоджає їй користуватися своєю власністю.
Посилаючись на викладене, з метою усунення перешкод у її вільному користуванні та розпорядженні власністю, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області 
від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно зі 
статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, між тим, існування таких обставин позивачкою не доведено. Крім того, суд вважав, що ОСОБА_1 повинна була звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено, рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області 
від 18 жовтня 2019 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вселилася відповідачка в спірне жиле приміщення як дружина сина позивачки, а ОСОБА_1 , як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним саме у зв`язку із існуванням шлюбних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Між тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживала однією сім`єю із власницею спірного будинку, вела з нею спільне господарство та була пов`язана спільним побутом, а, отже, була членом її сім`ї. Тому право користування спірним будинком позивачки у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і 
статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Враховуючи правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду 
від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, 
від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц та враховуючи те, що відповідачка користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, колегія суддів вважала обґрунтованими доводи позову про те, що право користування ОСОБА_2 чужим майном -  будинком ОСОБА_1 , також припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не посилалась як на підставу свого позову - припинення відповідачкою сервітутного права. Суд апеляційної інстанції з власної ініціативи застосував законодавство, на яке не посилалась позивач. Вважала, що з прийняттям апеляційним судом свого рішення в цій справі, порушені її права на судовий захист, змагальності та диспозитивності. 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 1997 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , жилою площею 26,1 кв. м (а. с. 10-11).
ОСОБА_2 з 09 березня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітей від шлюбу не мають (а. с. 9, 43).
Відповідно до довідки Веселинівської селищної ради Веселинівського району № 1543 від 30 вересня 2019 року ОСОБА_2 проживає у спірному житловому приміщенні з 2008 року, а згідно записів у будинковій книзі - 
з 22 травня 2014 року зареєстрована за вказаною адресою (а. с. 45, 14-21).
ОСОБА_1 з 07 квітня 1988 року зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_1 , проте в цьому будинку не проживає, але має намір вселитися та проживати у своїй власності.
Виселитися з житлового будинку у добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється, що підтверджується актом від 15 червня 2019 року (а. с. 22).
Відповідно до листів Веселинівського відділення Вознесенського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області № 5372/60-2017 від 28 серпня 2017 року та № 3151/60-2017 від 05 травня 2018 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу перешкод з боку 
ОСОБА_2 у вселенні ОСОБА_1 до спірного житлового приміщення (а. с. 74, 75). 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вселилася відповідачка в спірне жиле приміщення як дружина сина позивачки, а ОСОБА_1 як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним саме у зв`язку із існуванням шлюбних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Між тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживала однією сім`єю із власницею спірного будинку, вела з нею спільне господарство та була пов`язана спільним побутом, а, отже, була членом її сім`ї. Тому право користування спірним будинком позивачки у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 
від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі 
№ 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, 
від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, власник будинку має намір користуватись й розпоряджатись ним, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право користування ОСОБА_2 чужим майном - будинком ОСОБА_1 , також припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права, на яку не посилалась позивач у своїй позовній заяві є необґрунтовані оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович