ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13518/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  30 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" про заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 05 червня 2013 року №1291 про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в рахунок погашення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо») звернулося до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому листі, в якій просив замінити стягувача - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» у виконавчому листі, вчиненому 05 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за номером №1291.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про заміну сторони виконавчого провадження повернуто без розгляду.
В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зокрема, скаржник зазначає, що у порядку цивільного або господарського судочинства вирішуються питання, пов`язані з виконанням саме рішень судів відповідної юрисдикції. Натомість, питання, пов`язані з виконанням як рішень адміністративних судів, так і рішень інших органів (посадових осіб), підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.  
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з частиною п`ятою   статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Статтею 1 Закону №1404-VIII   визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим   Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, на підставі якого рішення підлягає примусовому виконанню.
Отже, метою виконавчого провадження є забезпечення повного та всебічного виконання відповідного виконавчого документа, зокрема виконавчого напису нотаріуса, що полягає в забезпеченні виконання боржником його зобов`язань та в задоволенні вимог   належного   стягувача.
Частиною першою   статті 379 КАС України   передбачено, що в разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.
Відповідно до частини 4   статті 379 КАС України   положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Разом з тим, нормами чинного   КАС України, зокрема спеціальною статтею 379, прямо не передбачено повноваження адміністративного суду здійснювати заміну на правонаступника сторони виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса.
Водночас, приписами спеціального   Закону № 1404-VIII   чітко визначено повноваження саме суду здійснювати заміну сторони виконавчого провадження, незалежно від того, на підставі якого документа воно відкрито та здійснюється.
При цьому, колегія суддів зазначає, що   іншого способу здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, ніж шляхом звернення заінтересованої особи до суду з відповідною заявою,   чинним законодавством не передбачено.
Відповідно до частини першої   статті 74 Закону №1404-VIII   рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною другою   статті 74 Закону №1404-VIII    передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Окружний адміністративний суд міста Києва не наділений компетенцією розглядати заяву про заміну сторони виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки не здійснював розгляд справи як суд першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що за умови такого застосування судом першої інстанції положень   статті 379 КАС України, виникає ситуація при якій, заявник, будучи фактичним кредитором у виконавчому написі нотаріуса, не може набути статусу стягувача за ним, оскільки, виконавчий напис нотаріуса не є виконавчим листом з примусового виконання рішення суду, що могло б визначити до суду якої юрисдикції необхідно подавати заяву про заміну сторони у виконавчому листі.
При цьому, колегія суддів вважає помилковим неврахування судом попередньої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року у справі   №826/7941/17.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі оскарження рішень дій чи бездіяльності державного виконавця при виконанні рішень інших органів (зокрема, і виконавчого напису нотаріуса) такий спір має бути вирішений саме адміністративним судом в силу прямих приписів   статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»   та   статті 181 КАС   (статті 287 КАС   у чинній редакції).
Отже, нормами ЦПК та Господарського процесуального кодексу встановлено судовий контроль за виконанням рішень, ухвалених судами в порядку цивільного та господарського судочинства.
Судовий контроль за виконанням рішень інших органів покладено законодавством на адміністративні суди. 
Аналізуючи в сукупності норми   статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»   та   статті 264 КАС (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), беручи до уваги, що питання правомірності заміни сторони у виконавчому провадженні є, по суті, превентивним судовим контролем у відповідному виконавчому провадженні, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що це питання повинно вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частини 4   статті 6      КАС України   забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи, зокрема положення   ст. 379 КАС України   та   ст. 15 Закону № 1404-VIII, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб   закон   залишався нескладним для розуміння та застосування.
У рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11, ЄСПЛ також зазначив, що вимоги до «якості»   закону   визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».
Відповідно до   статті 6 КАС України   та   статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV   суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заява безпідставно була повернута заявнику судом першої інстанції без розгляду.
При цьому, судова колегія також враховує правову позицію, викладену ЄСПЛ у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France»), відповідно до якої, стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення питання щодо розгляду заяви та порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та направлення цієї справи для продовження розгляду до відповідного суду.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись статтями 312, 315, 320, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

суддя                                        В.П.Мельничук

суддя                                        О.М.Оксененко