Справа № 137/923/20
Провадження № 22-ц/801/1811/2020
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року	Справа № 137/923/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
розглянувши в спрощеному провадженні без повідомлення учасників судового розгляду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2020 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену суддею Літинського районного суду Вінницької області Желіховським В.М.,
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020 році ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 та доньку ОСОБА_4 .
Заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 з боржником перебували в незареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з заявником та знаходяться на її утриманні. 
ОСОБА_2 добровільно не надає кошти на утримання дітей. Заявник самостійно забезпечує їх, однак, коштів для гармонійного розвитку дітей не вистачає.
З огляду на вищевикладене, заявник просила видати судовий про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дітей, у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.08.2020 і до досягнення дітьми повноліття.
Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2020 року у видачі судового наказу відмовлено. 
Не погодившись з такою ухвалою  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, видати судовий наказ про стягнення аліментів та стягнути всі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 985,00 гривень. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Таким вимогам ухвала суду не відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку(доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано якщо:
- заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;
- заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає положенням пп.3,4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Згідно з ч. 5 ст. 183 Сімейного Кодексу України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Так, п. 4 ч. 1ст. 161 ЦПК України передбачено можливість видачі судового наказу за вимогою про стягнення аліментів у відповідній частині від заробітку боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку.
Тобто, даною нормою обмежено верхній розмір стягуваних аліментів, нижній же розмір належних до стягнення у такому випадку аліментів закріплений відповідною нормою матеріального права, на якій, згідно до вимог п. 4 ч. 1ст. 168 ЦПК України, має ґрунтуватися судовий наказ, - у даному випадку на ч. 2ст. 182 СК України, за якою мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Отже, дане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання, мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.
Зважаючи на викладене, вимогу заяви про стягнення встановленого законом мінімального розміру аліментів не можна вважати вимогою, яка не відповідає положенням ст. 161 вказаного Кодексу.
Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - Сімейним Кодексом України, ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ і процесуальний закон не змінює розміру аліментів, визначеного СК України.
Колегія суддів дійшла висновку, що заявлена вимога про стягнення аліментів із вказівкою на мінімальний розмір, встановлений сімейним законодавством, узгоджується із граничним розміром, що може бути стягнутий на підставі судового наказу, а тому не суперечить та відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України. Зазначення заявником мінімальної межі розміру аліментів не може вважатися альтернативною вимогою.
За вказаних обставин висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу, є неправильним, оскільки не відповідає нормам процесуального права та положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).
Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні статті 6 Конвенції акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався принципу верховенства права та занадто формально поставився до визначених статтею 161 ЦПК України вимог, за якими може бути видано судовий наказ, зазначивши підставою для відмови у прийнятті заяви зазначення заявником мінімальної межі розміру аліментів (не менше 50% прожиткового мінімуму) замість максимальної (не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку), не звернувши при цьому уваги на те, що сам розмір аліментів - 1/3 частина на дітей, у заяві ОСОБА_1 зазначено.  
Наведені в апеляційній скарзі доводи в цій частині є суттєвими та спростовують висновки суду, а тому приймаються до уваги апеляційним судом.
Разом з тим, доводи заявника щодо стягнення всіх витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 985,00 гривень, не заслуговують на увагу та не може бути задоволено з огляду на таке.
Відповідно до  ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до роз`яснень ч.3 п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідно апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно з загальним правилом.
Враховуючи викладене, питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.
Разом із тим вирішення заяви про видачу судового наказу відбувається не у порядку позовного провадження та за відсутності його сторін (позивача та відповідача) що, в свою чергу, позбавляє суд можливості вирішити питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, шляхом покладення обов`язку щодо їх відшкодування на відповідача.
Також вимога апеляційної скарги, зокрема про видачу судового наказу Вінницьким апеляційним судом, не може бути задоволена, оскільки з огляду на приписи  ст. 374 ЦПК України, такі процесуальні дії не входять до повноважень суду апеляційної інстанції і відносяться виключно до компетенції суду першої інстанції.
Отже, у даному випадку відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги в частині видачі судового наказу та стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2020 року скасувати і справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 29 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                               О.С. Панасюк