ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2020 року
м. Харків
справа № 637/202/19
провадження № 22-ц/790/4145/20
Харківський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді Тичкової О.Ю.,
суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання: Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі - Шевченківський районний суд Харківської області, Шевченківський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Ізюмська місцева прокуратура Харківської області, Прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, постановлену 28 травня 2020 року у складі судді Гетьман Л.В. -
УСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати факт порушення Шевченківським районним судом Харківської області статті 6 Європейської конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та протоколу 1 статті 1 про захист основоположних прав та свобод людини; визнати факт порушення Шевченківським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (надалі Шевченківський РВ) права, передбаченого ст. 5 Європейської конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та ст. 1 протоколу до неї; визнати факт порушення прокуратурою Шевченківського району Харківської області, Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області, Прокуратурою Харківської області права, передбаченого ст. 13 Європейської конвенції про захист основоположних прав та свобод людини; зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити заходи для безспірного списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України на відшкодування 1000000 гривень моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю вказаних правоохоронних органів, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, у трьохмісячний термін з дня набрання чинності рішенням суду. Також просив суд постановити окрему ухвалу до Державного бюро розслідувань про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. 
Позов обґрунтований тим, що 01.02.2009 начальник ДІМ Шевченківського РВ разом з ДІМ Шевченківського РВ ОСОБА_2 та ОСОБА_9 близько 21 години 00 хвилин назвали себе слідчими та звинуватили ОСОБА_1 у злочині, передбаченому ч.2 ст. 121 Кримінального кодексу України (надалі КК України). При цьому погрожуючи силою зазначені особи затримали ОСОБА_1 у його квартирі до 8 годин ранку 02.02.2009 без складання процесуальних документів та підстав, чим незаконно позбавили позивача права на свободу та особисту недоторканість протягом 14 годин і порушили ст. ст. 19, 29, 68 Конституції України (надалі КУ) та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція).
В цей же день працівниками міліції всупереч його волі ОСОБА_1 був доставлений до Шевченківської центральної районної лікарні Харківської області, де ДІМ ОСОБА_10 наполягав на відібранні у позивача зразків крові для встановлення у нього стану алкогольного сп`яніння. По вказівці чергового лікаря лікарні був складений тільки медичний протокол, чим працівниками міліції порушили права ОСОБА_1 передбачені ст. 28 КУ та ст. 3 Конвенції.
Першого лютого 2009 року ОСОБА_1 проти його волі був доставлений до Шевченківського РВ, де працівником міліції Ковалевським після 22 години відносно ОСОБА_1 був складений протокол про вилучення одягу та взуття і повідомлено його родичів про необхідність надання нових речей. Такими діями позивачу de facto було пред`явлене обвинувачення у його «автономному» значенні. Через 45 діб працівники міліції примусили ОСОБА_1 написати розписку, у якій зазначалося про зобов`язання останнього повернути одяг та взуття на першу вимогу міліції, чим порушили права ОСОБА_1 , передбачені ст. 41 КУ. 
Другого лютого 2009 року ОСОБА_1 був затриманий ДІМ Шевченківського РВ Юсіфовим для складання адміністративного протоколу за нібито скоєне адміністративне правопорушення, хоча адміністративне затримання є заходом забезпечення провадження у справах про адміністративне правопорушення, який застосовується з метою припинення адміністративного правопорушення. Крім цього, ОСОБА_3 вніс до протоколу та постанови недостовірну інформацію щодо вилучення речей, вказав неправильне місце підписання протоколу, змушував ОСОБА_1 проходити «дактилоскопію». ОСОБА_5 відмовлявся прийняти від ОСОБА_1 заяву потерпілого, повернути йому речі і взуття, почав збирати відносно позивача конфіденційну інформацію, зокрема, характеристику з Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Всі зазначені вище дії можуть вчиняться виключно в межах кримінального провадження, а не відказного матеріалу № 39, що вказує на фальсифікацію останнього і визнання за ОСОБА_1 статусу «затриманий», «підозрюваний», «обвинувачений». 
Десятого лютого 2009 року Юсіфовим була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за відсутністю у його діях складу злочину, про що позивач дізнався лише з ухвали Апеляційного адміністративного суду Харківської області від 14 липня 2009 року. Тобто у статусі «обвинуваченого» ОСОБА_4 перебував 5 місяців і 13 днів, всі вчинені відносно нього дії працівниками міліції були незаконні. Працівниками міліції ДІМ ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з відказного матеріалу № 39/09 протиправно були вилучені протокол від 01.02.2009, розписка ОСОБА_1 про отримання речей, Шевченківському районному суду Харківської області зазначені посадові особи 31.01.2014 надали неправдиві свідчення.
Дев`ятого вересня 2009 року у зв`язку з вищевказаними неправомірними діями працівників міліції ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Шевченківського району Харківської області. За заявами позивача слідчі прокуратури Шевченківського району Харківської області неодноразово виносили постанови про відмову в порушені кримінальної справи, які скасовувалися Балаклійським районним судом Харківської області, постановою старшого прокурора першого наглядового відділу управління нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчим органів прокуратури Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 16.01.2012. У зазначених актах указувалося на необхідність ретельної перевірки доводів скарги, витребувати всі матеріали, допитати всіх свідків, надати правову оцінку поясненням, зафіксованим в адміністративній справі № 2-а-7/09, оскільки працівники прокуратури протягом шести років не опитали вищевказаних працівників по факту незаконного затримання. 
Тридцятого серпня 2012 року Шевченківський районний суд Харківської області як суд, не встановлений законом, із перевищенням повноважень, скасував постанову Шевченківського РВ про притягнення позивача до відповідальності за ст. 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП), чим підтвердив неправомірність дій Шевченківського РВ. Тому не прийняття за вказаним фактом прокуратурою відповідних рішень вказує на протиправність їх дій і порушення ст. 121 КУ і ст. 13 Конвенції. 
Двадцять п`ятого і двадцять сьомого жовтня 2014 року, другого лютого 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до прокуратури Шевченківського району Харківської області і в подальшому - до Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, прокуратури Харківської області, щодо вищевказаних неправомірних дій працівників міліції та надання ними неправдивих свідчень. Однак прокурор Шевченківського району Маркевич відмовився внести дані заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР), чим порушив закріплене ст. ст. 6, 13 Конвенції право позивача. Крім того, протягом семи років прокуратура не опитала жодного співробітника міліції і не витребувала жодного доказу, чим сприяла втраті останніх. 
Направлення матеріалів справи № 40/09 на новий розгляд, додаткове розслідування протягом 2009-2012 років свідчить про серйозні недоліки в діях прокуратури Шевченківського району Харківської області і також вказує на порушення зазначеною прокуратурою ст. 13 Конвенції. 
У лютому 2010 року ОСОБА_1 звертався до Шевченківського районного суду Харківської області із позовною заявою про відшкодування йому моральної шкоди (справа № 2-6/11). Справа була розглянута упередженим і небезстороннім судом, оскільки судове рішення ухвалювалось на підставі неправдивих свідчень за змовою судді та правоохоронних органів, що призвело до незаконної відмови в задоволенні позову і є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода, завдана всіма переліченими вище порушеннями з боку слідчих (незаконне затримання, вилучення одягу і взуття, примушування до дактилоскопії, витребування довідки і характеристики) ОСОБА_1 не відшкодована, що позбавило позивача на законне очікування отримання відповідної сатисфакції і є порушенням ст. 6 Конвенції та ст. 1 протоколу 1 до неї.
Всі вказані вище неправомірні дії органів досудового слідства, прокуратури і суду завдали ОСОБА_1 моральної шкоди, що виразилася у душевних стражданнях та переживаннях з приводу неправомірного затримання без будь-яких документів, позбавлення свободи та права на особисту недоторканість на 14 годин, позбавлення позивача реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків, порушення права власності.
Душевні страждання виразилися також в тому, що для захисту своїх прав позивач був змушений звертатися до прокуратури і суду, нести додаткові витрати при доході нижче мінімального прожиткового. У позивача є хвора мати, якій такі незаконні дії стосовно сина могли завдати істотної шкоди здоров`ю. 
Моральна шкода завдана також змовою судді ОСОБА_8 та працівників поліції, наданням останніми неправдивих показань, ухваленням завідомо неправосудного рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди. Зазначеними особами позивачу були надані дві неідентичні постанови у справі № 2-6/11, що також призвело до моральних страждань. 
Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2019 року первісний відповідач - Головне управління Національної поліції в Харківській області був замінений належним відповідачем - Шевченківським РВ (т.1 а.с. 186-187).
Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 травня 2020 року провадження у справі було закрите в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди з Шевченківського районного суду Харківської області (т.2 а.с. 173-175).
Ухвала суду мотивована тим, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені, а будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави. ОСОБА_1 одним з відповідачів у справі вказав Шевченківський районний суд Харківської області, тому провадження у справі в частині відшкодування моральної шкоди з Шевченківського районного суду закрите.
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т.2 .с. 179-188).
Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду від 28.05.2020, матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині оскарження. Вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. А саме, суд не врахував, що позов до Шевченківського районного суду Харківської області обґрунтований порушенням судом ст. 6 Європейської конвенції з основних свобод та прав людини, а саме розглядом справи у нерозумний строк. Суд не врахував роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». В порушення ст. 40 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суддя розглянув заявлений 28.01.2020 відвід одноособово в судовому засіданні, тому справа № 637/202/19 розглянута судом, не встановленим законом, і його рішення є незаконними. Ухвалою суду від 25.10.2019 суддя Куп`янського міськрайонного суду Харківської області Волчек визнаний упередженим суддею у справі, тому потворне ухвалення цим суддею судового рішення не законне. В порушення ст. 40 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суддя розглянув заявлений 28.01.2020 відвід одноособово в судовому засіданні, тому справа № 637/202/19 розглянута судом, не встановленим законом, і його рішення є незаконними. Ухвалою суду від 25.10.2019 суддя Куп`янського міськрайонного суду Харківської області Волчек визнаний упередженим суддею у справі, тому потворне ухвалення цим суддею судового рішення не законне.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, у лютому 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до Шевченківського РВ , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії (справа № 2037/2-6/11). 
Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2012 року провадження у справі № 2037/2-6/11 було зупинене до розгляду адміністративної справи № 2037/1478/12 за позовом ОСОБА_1 до ДІМ Шевченківського РВ ОСОБА_3. про скасування протоколу та постанови про адміністративне правопорушення (т.1 а.с. 10).
Рішенням цього ж суду від 31.01.2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.10.2014, у задоволенні позову ОСОБА_1 у справі № 2037/2-6/11 відмовлено (т.1 а.с. 73-80).
Позов ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області у дійсній цивільній справі № 637/202/19 обґрунтований тим, що цивільна справа № 2037/2-6/11 розглянута у нерозумний строк, незаконно зупинена, розглянута упередженим та небезстороннім судом, оскільки судове рішення у ній ухвалене на неправдивих свідченнях за попередньою змовою судді Стеганцова та працівників Шевченківського РВ. Зазначені дії, на думку позивача, призвели до відмови ОСОБА_1 у задоволенні його позову в цивільній справі № 2037/2-6/11, порушили ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є достатньою підставою для спричинення та відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до статей 126, 129 Конституції України законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. 
Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.
Зі змісту позовних вимог позивача чітко вбачається, що його вимоги до Шевченківського районного суду Харківської області обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 не згодний із процесуальними діями судді (зупинення провадження) і відмовою у задоволенні його позову у справі № 2037/2-6/11. ОСОБА_1 уважає, що у позові було відмовлено не у відповідності із вимогами закону, а внаслідок неправомірних дій суду. 
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України. Відповідно до закону можуть діяти вищі спеціалізовані суди. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.
Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У зв`язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій та судових рішень судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України - не передбачено.
Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.
Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з розглядом конкретної справи, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, а також суд, як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.
ОСОБА_1 оскаржував рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 31 січня 2014 року в апеляційному й касаційному порядку. Після завершення судового розгляду цивільної справи № 2037/2-6/11 інший суд не може оцінювати процесуальні дії суду під час розгляду справи № 2037/2-6/11 та викладені ним висновки.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Тому колегія суддів погоджується із висновком суду щодо необхідності закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди. 
Щодо посилань на розгляд справи неповноважним судом, то як убачається із матеріалів справи з часу подачі ОСОБА_1 позову у цивільній справі № 637/202/19 позов перебував у провадженні судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області Волчек О.О. Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 жовтня 2019 року був задоволений відвід судді Волчек О.О. у зв`язку із повторністю заявлення цьому судді відводу ОСОБА_1., з метою унеможливлення виникнення сумнівів у об`єктивності і неупередженості судді (т.1 а.с. 207).
Автоматизовним розподілом судової справи між суддями 28.10.2019 для розгляду позову ОСОБА_1 у цивільній справі № 637/202/19 був визначений суддя Куп`янського міськрайонного суду Харківської області Гетьман Л.В. (т.1 а.с. 210).
Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 жовтня 2019 року (т.1 а.с. 211-213) позов ОСОБА_1 був прийнятий до розгляду та відкрите провадження суддею Гетьман Л.В.
Відповідно до частини третьої статті 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
Ухвала суду від 29.10.2019 та судова повістка на 18.11.2019 були вручені ОСОБА_1 04.11.2019 (т.1 а.с. 220).
Одинадцятого листопада 2019 року ОСОБА_1 заявив відвід судді Гетьман Л.В. з підстав того, що три його позови до Шевченківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди були розподілені одній судді, яка відмовляє у їх задоволенні з грубим порушенням норм процесуального права, що призводить до розгляду справи в нерозумні строки. Розподіл позовів одній судді вказує на втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду. До того ж ухвала суду суперечить змісту ухвали від 18.09.2019 щодо складу учасників справи (т.1 а.с. 233).
Ухвалою судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року заявлений ОСОБА_1 відвід був визнаний необґрунтований, матеріали справи передано на авторозподіл для розгляду заяви про відвід судді (т.1 а.с. 244-245).
Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Гетьман Л.В. відмовлено (т.1 а.с. 248-249).
Двадцять восьмого січня 2020 року ОСОБА_1 повторно заявив судді Гетьман Л.В. відвід з підстави того, що вона не розглянула клопотання про виклик свідків та витребування доказів, а попередній відвід був розглянутий суддею неповноважним на такий розгляд судом (т.2 а.с. 55).
Як убачається із матеріалів справи, після розгляду відводу провадження у справі за позовом ОСОБА_1 було поновлене ухвалою судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 19.11.2019, справа призначена до розгляду на 29.11.2019 (т.2 а.с. 1).
ОСОБА_1 заявив клопотання про заміну неналежного відповідача та витребування письмових доказів, виклик свідків восьмого липня 2019 року (т.1 а.с. 164). Повторно аналогічне клопотання було пред`явлене 06.08.2019 (т.1 а.с. 178).
Після розгляду першого відводу ОСОБА_1. ( ухвали від 18 і 19 листопада 2019 року) судові засідання призначалися на 29.11.2019 (т.2 а.с. 1), 16.12.2019 (т.2 а.с. 23, 28), 15.01.2020 (т.2 а.с. 39). 
Клопотання ОСОБА_1 про заміну неналежного відповідача було розглянуте та задоволене 16.12.2019 (т.2 а.с. 33-34). Відповідна ухвала суду була отримана позивачем 20.12.2020. Отже, станом на 20.12.19 ОСОБА_1 знав про те що інші його клопотання суддею Гетьман Л.В. не розглянуті, але відвід з цих підстав заявив лише 28.01.2020 (т.2 а.с. 55), тобто з порушенням строку, визначеного ч.3 ст.39 ЦПК України.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, встановивши, що ОСОБА_1 подав 28.01.2020 заяву про відвід з порушенням процесуальних строків, суддя Куп`янського міськрайонного суду Харківської області мала залишити її без розгляду, а не відмовляти у її задоволенні.
Проте зазначені процесуальні порушення не свідчать про залежність та упередженість суду і неможливість судді Гетьман Л.В. розглядати позов ОСОБА_1 по суті. 
Щодо неможливості судді Волчек О.О. розглядати першу заяву ОСОБА_1 про відвід, то відповідно до ч.3 ст.40 ЦПК України після визначення автоматизованою системою документообігу судді для розгляду заяви про відвід такому судді не може бути заявлений відвід. Тому суддя Волчек О.О. був зобов`язаний розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.11.2019 про відвід судді Гетьман Л.В.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині незаконності ухвали суду від 28.05.2020 не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. Тому її слід залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2020 року.

Головуючий -                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді -                                                                       С.С. Кругова

                                                                                Н.П.Пилипчук