П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 815/4719/15	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів –  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
при секретарі Ішханяні Р.А., 
за участю представника позивача-адвоката Пугача Р.І., представника відповідача Оксенчук С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення – 23.11.2015р.) по справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
18.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Південно-Східного територіального КЕУ, в якому просив суд:
- визнати противоправними та незаконними дії відповідача щодо не сплати щомісячного грошового забезпечення з урахуванням індексації, матеріальної компенсації за невикористані чергові відпустки за 2011-2015 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2011-2015 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2011-2015 роки, одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років, одноразової допомоги при звільненні в запас за період з 10.06.2011 року;
- стягнути 309 498, 45 грн. в якості несплачених своєчасно: щомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з урахування індексації, матеріальної компенсації за невикористані чергові відпустки за 2011-2015 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2011-2015 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2011-2015 роки, одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років, одноразової допомоги при звільненні в запас;
- стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 300  000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду по справі №812/10743/13-а, яке набрало законної сили, було поновлено його права щодо допуску до виконання службових обов`язків начальника КЕВ м. Луганська, однак, на виконання зазначеного рішення, йому не було виплачено усіх належних сум утвореної заборгованості.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії Південно-Східного територіального КЕУ щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 11.12.2015 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2016 року вказану вище постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 року - скасовано та прийнято нову, про часткове задоволення позову. Стягнуто з Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті грошового забезпечення з урахуванням індексації в розмірі 95233,81 грн., грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 30256,5 грн., одноразової винагороди за строк безперервної служби в розмірі 3157,5 грн., компенсації за невикористану відпустку у разі звільнення з військової служби в розмірі 3025,65 грн., моральної шкоди в розмірі 15000 грн., а всього 146673,46 грн. В решті позову – відмовлено.
Додатковою постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 року також було визнано протиправними та незаконними дії Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління щодо невиплати ОСОБА_1 в належному розмірі грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та індексації, компенсації за невикористану відпустку за рік звільнення, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової винагороди за строк безперервної служби.
Не погоджуючись з вищезазначеними постановами суду апеляційної інстанції, т.в.о начальника Південно-Східного територіального КЕУ 03.06.2016 року подав касаційну скаргу. 
Постановою Верховного Суду від 08.10.2019 року вказані вище постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2016 року та додаткова постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Як вбачається з наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Ухвалою Верховного Суду від 08.10.2019 року встановлено, що спірні правовідносини по даній справі №815/4719/15 допускають правонаступництво.   
Далі, 26.12.2019 року, дружина позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона є спадкоємицею померлого позивача,  звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про залучення її до участі у справі в якості правонаступника позивача, яка, в свою чергу, протокольною ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020 року була задоволена. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача мотивовано підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.
Представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу не визнала та відповідно, просила суд відмовити у її задоволені, заявивши при цьому, що відповідач фактично згоден із постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2015р. 
Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарг, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її часткового задоволення.
Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини справи. 
14.03.2011 року порушено кримінальну справу №12011303007 за фактом перевищення військовими службовими особами КЕВ м. Луганськ своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.424 КК України, а також перевищення службовими особами Артемівської міської ради Донецької області своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України.
06.06.2011 року за вищевказаним фактом порушено кримінальну справу №12011303015 безпосередньо відносно ОСОБА_1 і дану справу об`єднано в одне провадження зі справою №12011303007.
06.06.2011 року порушено кримінальну справу №12011303014 за фактом перевищення військовими службовими особами КЕВ м.Луганськ службових повноважень, що причинило тяжкі наслідки, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.424 КК України, а також перевищення службовими особами Артемівської міської ради Донецької області своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України.
07.06.2011 року начальником Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління прийнято наказ №12 про проведення службового розслідування відносно посадових осіб КЕВ м. Луганська, у зв`язку з порушенням 06.06.2011 року кримінальної справи №12011303014 за фактом перевищення службовими (посадовими) особами КЕВ відділу м. Луганська своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст.424 КК України.
10.06.2011 року наказом начальника Південно-Східного територіального КЕУ №8, у зв`язку з порушенням відносно підполковника ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.424 КК України, до закінчення службового розслідування та прийняття відповідного рішення, на підставі ст.47 Дисциплінарного статуту ЗСУ, останнього з 10.06.2011 року було усунуто від виконання службових обов`язків начальника КЕВ відділу м. Луганська.
14.06.2011 року за вищевказаним фактом стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу №12011303016 за ч.3 ст.424 КК України, яку об`єднано в одне провадження з кримінальною справою №12011303014.
24.06.2011 року кримінальні справи №12011303007 та №12011303014 були  об`єднані в одне провадження та ОСОБА_1 було пред`явлене обвинувачення за ч.3 ст.424 КК України.
13.07.2011 року наказом начальника Південно-Східного територіального КЕУ №29, прийнятого на підставі відповідної постанови військового прокурора Донецького гарнізону від 24.06.2011р. підполковника ОСОБА_1 з 13.07.2011 року усунуто від виконання посади.
18.11.2013 року постановою прокурора Донецької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері скасовано постанову про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_1 від посади начальника КЕВ м. Луганська, у зв`язку із тим, що відпала потреба у такому відстороненні, оскільки усі свідки допитані та документи витребувані.
29.11.2013 року, на виконання вказаної постанови прокурора від 18.11.2013 року та у зв`язку із закінченням 15.11.2011 року строку дії контракту, начальником Південно-Східного територіального КЕУ прийнято наказ №144, згідно із яким зобов`язано т.в.о. начальника КЕВ м. Луганська ОСОБА_1 , з метою визначення ступеню його придатності до військової служби, пройти військово-лікарську комісію.
22.01.2014 року постановою Луганського окружного адміністративного суду у справі №812/10743/13-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05.03.2014р., адміністративний позов ОСОБА_1 до Начальника Південно-Східного ТКЕУ було задоволено повністю. Визнано неправомірними дії начальника Південно-Східного ТКЕУ щодо недопущення підполковника ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків начальника КЕВ м. Луганська. Визнано неправомірними та скасовано накази начальника Південно-Східного ТКЕУ від 10.06.2011р. №8 та від 13.07.2011р. №29. Зобов`язано начальника Південно-Східного ТКЕУ допустити підполковника ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків начальника КЕВ м.Луганська. Зобов`язано начальника Південно-Східного ТКЕУ провести нарахування та виплату підполковнику ОСОБА_1 у повному обсязі посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченого грошового забезпечення за час відсторонення від виконання службових обов`язків за період з 10.06.2011р. по день допуску ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків начальника КЕВ м. Луганська.
04.03.2014 року постановою слідчого Донецької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №42013051100000054 від 15.11.2013р. за ч.3 ст.424 КК України, було закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України (т.б. у зв`язку із декриміналізацією ст.424 КК України).
В свою чергу, за результатами висновку військово-лікарської комісії на предмет визначення ступеню придатності до проходження військової служби підполковник ОСОБА_1 визнаний «обмежено придатним до військової служби».
18.02.2014 року наказом першого заступника Міністра оборони України №18 підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас «за станом здоров`я» з правом носіння військової форми одягу.
26.02.2014 року наказом начальника Південно-Східного ТКЕУ №34 ОСОБА_1 з 26.02.2014 року виключено зі списків особового складу КЕВ м. Луганська та знято зі всіх видів забезпечення.
20.02.2015 року, у зв`язку із допущеними описками, наказом першого заступника Міністра оборони України №19 було внесено зміни у наказ №18 від 18.02.2014р., які, в свою чергу, були продубльовані і наказом начальника Південно-Східного ТКЕУ №36 від  27.02.2015р., яким внесено зміни до наказу №34 від 26.02.2014р.
Не погоджуючись з такими діями відповідача та зазначаючи, що останнім не були виплачені усі належні види грошового забезпечення, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідача.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, повторно розглядаючи дану справу, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, беручи до уваги висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08.10.2019 року, частково погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково обгрунтованими, з огляду на наступне. 
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям безпосередньо врегульовано «Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом МО України від 11.06.2008р. №260) та «Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. наказом МО України від 10.04.2009р. №170).
Як вбачається зі змісту Розділу XI Інструкції №260, ним встановлені правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, усуненим від виконання службових обов`язків, відстороненим від виконання службових повноважень, повноважень на посаді або відстороненим від посад, а також тим, які перебувають під арештом та в дисциплінарних частинах.
Так, відповідно до приписів п.11.1. вказаної Інструкції №260, військовослужбовцям, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усунуті від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або повноважень на посаді, з наступного після усунення (відсторонення) дня за період, протягом якого вони не виконували службові обов`язки (службові повноваження або повноваження на посаді), виплачуються посадові оклади, оклади за військовими званнями та надбавка за вислугу років.
А згідно із п.11.2. цієї Інструкції №260, військовослужбовцям, відстороненим від посад відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України з наступного після відсторонення від посад дня за період, протягом якого вони не перебували на посаді, виплачуються оклади за військовими званнями та надбавка за вислугу років.
У разі скасування постановами слідчих (прокурорів) постанов про відсторонення від посад військовослужбовцям за період, протягом якого вони не перебували на посадах внаслідок відсторонення від посад, грошове забезпечення, на отримання якого вони втратили право, не виплачується.
В свою чергу, як передбачено п.11.4. Інструкції, у разі постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінальної справи (відмови в порушенні кримінальної справи) за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого в учиненні злочину військовослужбовцям, які були відсторонені від посад, поновлюється виплата посадових окладів та додаткових видів грошового забезпечення, на отримання яких вони втратили право у зв`язку з відстороненням від посад, з дня, з якого вони стали до виконання обов`язків за посадою.
Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивача наказом начальника Південно-Східного ТКЕУ №8, з 10.06.2011 року було усунуто від виконання «службових обов`язків» начальника КЕУ м. Луганська, а з 13.07.2011 року, наказом начальника Південно-Східного ТКЕУ №29, було усунуто від виконання «посади», у зв`язку з порушенням кримінальної справи (об`єднане кримінальне провадження №42013051100000054) стосовно позивача, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.424 КК України
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, 04.03.2014 року постановою слідчого Донецької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України вказане вище кримінальне провадження №42013051100000054 від 15.11.2013р. за ч.3 ст.424 КК України було закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
Далі, як вбачається з матеріалів справи, позивач – підполковник ОСОБА_1 , на виконання наказу свого безпосереднього начальника, пройшов ВЛК, висновком якої був визнаний «обмежено придатним до військової служби», в зв`язку із чим, 18.02.2014 року наказом першого заступника Міністра оборони України №18 був звільнений з в/служби у запас «за станом здоров`я», а 26.02.2014 року - наказом начальника Південно-Східного ТКЕУ №34 - з 26.02.2014 року виключений зі списків особового складу КЕВ м. Луганська та знятий зі всіх видів забезпечення.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія зазначає, що в даному випадку в період з 10.06.2011р. по 26.02.2014р. (т.б. день виключення зі списків особового складу КЕВ) фактично відбувся неправомірний (передчасний) недопуск підполковника ОСОБА_1 до виконання своїх службових обов`язків начальника КЕВ м. Луганська, що, в свою чергу, також було встановлено і постановою Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2014р. у справі №812/10743/13-а, яка набрала законної сили на підставі ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 05.03.2014р.
При цьому, також необхідно зазначити, що вказаною вище постановою Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2014р. у справі №812/10743/13-а, серед іншого, було зобов`язано начальника Південно-Східного ТКЕВ провести нарахування та виплату підполковнику ОСОБА_1 у повному обсязі посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченого грошового забезпечення за час відсторонення від виконання службових обов`язків за період з 10.06.2011р. по день фактичного допуску ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків начальника КЕВ м. Луганська (включно).
Разом, з тим, як вбачається з даного адміністративного позову, 18.05.2015 року позивач звернувся до окружного суду із новими вимогами щодо визнання противоправними дій відповідача щодо не сплати щомісячного грошового забезпечення з урахуванням індексації, матеріальної компенсації за невикористані чергові відпустки за 2011-2015р.р., грошової допомоги для оздоровлення за 2011-2015р.р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2011-2015р.р., одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років, одноразової допомоги при звільненні в запас за період з 10.06.2011р.; стягнення 309498,45 грн. в якості несплачених своєчасно: щомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з урахування індексації, матеріальної компенсації за невикористані чергові відпустки за 2011-2015р.р, грошової допомоги для оздоровлення за 2011-2015р.р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2011-2015р.р., одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років, одноразової допомоги при звільненні в запас; стягнення компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
Вказані вище позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду по справі №812/10743/13-а, яке набрало законної сили, було поновлено його порушені права, пов`язані із недопуском до виконання службових обов`язків начальника КЕВ м. Луганська, однак, на виконання зазначеного рішення, йому не було виплачено у повному обсязі усіх належних сум заборгованості.
Проте, судова колегія, як і Верховний Суд в своїй постанові від 08.10.2019 року, зазначає, що спірні питання по даній справі №815/4719/15 мають похідний характер від справи №812/10743/13-а, та виплати, які були здійсненні по справі №812/10743/13-а не мають бути задоволенні та виплачені в даній справі №814/4719/15, задля запобігання подвійних виплат одних і тих самих сум.
До того ж, також необхідно взяти до уваги й те, що, як зазначалось вище, позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу КЕВ м. Луганська та знятий зі всіх видів забезпечення з 26.02.2014 року, а отже позовні вимоги за період з 27.02.2014 року задоволенню взагалі не підлягають.
Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2014 року по справі №812/10743/13-а, Південно-Східним ТКЕУ 23.02.2015 року було прийнято наказ №53 про виплату позивачу у повному обсязі посадового окладу в розмірі 1133 грн., окладу за військове звання «підполковник», надбавки за вислугу років в розмірі 40% та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення відповідно до виданих наказів, з урахуванням раніше виплаченого грошового забезпечення за час усунення від виконання службових обов`язків за період з 10.06.2011 року по день звільнення з військової служби.
Далі, як свідчать матеріали справи, на виконання вказаного вище наказу №53, позивачу було нараховано та в подальшому виплачено грошове забезпечення (т.б. посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавка за вислугу років) в загальному розмірі 51 417,33 грн., що, в свою чергу, сторонами не заперечується (т.1 а.с.223-224).  
Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, у відповідності до довідки про нарахування грошового забезпечення за період з 10.06.2011р. по 26.02.2014р. з урахуванням індексації (а.с.67-68 т.2), позивач, протягом строку відсторонення від посади, т.б. в період з 10.06.2011р. по 26.02.2014р., правильність якого фактично підтверджена самим відповідачем, мав право на отримання грошового забезпечення в загальній сумі 146 651,14 грн.
Таким чином, оскільки позивачу, на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2014р. по справі №812/10743/13-а, було нараховано лише тільки 51   417,33 грн. та фактично виплачено 40   433,05 грн. (з утриманням податків у розмірі 10   984 грн.) (а.с.216-217 т.1) грошового забезпечення, то, відповідно, не врахована сума грошового забезпечення за період з 10.06.2011р. по 26.02.2014р. складає 95   233,81 грн.
Що ж стосується інших позовних вимог стосовно стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги при звільненні, то з цього приводу необхідно зазначити наступне.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Як передбачено ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, виплата військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
При цьому, слід зазначити, що аналогічні положення містяться і п.38.1 Інструкції №260.
Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби, т.б. станом на 18.02.2014р., згідно з наказу про звільнення №18 позивач мав вислугу 30 років 06 місяців (а.с.176 т.1).
А як вбачається з розрахунку грошового допомоги у разі звільнення з військової служби (а.с.69 т.2), місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 станом на 26.02.2014 року складало 3   785,3 грн., т.б. грошова допомога у разі звільнення з військової служби за 30 повних років, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. та Інструкції №260, складає 56   779,5 грн. (т.б. 3785,3 грн. х 30 х 50%).
Проте, як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2014р. по справі №812/10743/13-а, позивачу фактично була сплачена грошова допомога при звільненні, виходячи з розміру грошового забезпечення не з 3   785,3 грн., а з 1768,2 грн. (т.б. без врахування щомісячних додаткових видів грошового забезпечення), т.б. у розмірі 26 523 грн. (а.с.115-116 т.1), а отже донарахуванню та стягненню з відповідача підлягає одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 30 259 грн.
Далі, щодо позовних вимог в частині не виплати матеріальної компенсації за невикористані чергові відпустки, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до п.37.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, зокрема звільненим з військової служби за станом здоров`я, які щорічну основну відпустку за поточний рік не використали, у разі, якщо їм не надавалася відпустка з подальшим виключенням зі списків особового складу, виплачується грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки з розрахунку тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - за 45 календарних днів. 
Разом з тим, чинним законодавством України (та законодавством діючого станом на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачено виплату матеріальної компенсації за невикористані чергові відпустки, крім відпустки у році звільнення з військової служби. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Південно-Східного територіального КЕУ №34 від 26.02.2015 року та платіжним дорученням №126 від 26.03.2014 року (а.с.113 т.1) ОСОБА_1 сплачено компенсацію за 45 календарних днів невикористаної ним у році звільнення (т.б. за 2014р.) основної відпустки, з урахуванням податків, у розмірі 2583,34 грн. (без врахування податків – 2652,3 грн.), що не заперечується сторонами.
Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, даний розрахунок було зроблено виходячи з суми з грошового забезпечення у розмірі 1768,2 грн. (1768,2 грн. : 30 х 45) (т.1. а.с.106), а не з 3785,3 грн. (т.б. без врахування щомісячних додаткових видів грошового забезпечення), як зазначалось вище, а отже, компенсація з невикористану відпустку (45 днів) мала складати 5677,95 грн. (3 785,3 грн. : 30 х 45) та, з урахуванням вже здійснений виплат (нарахування у розмірі 2652,3 грн.), стягненню підлягає 3 025,65 грн.
Далі, стосовно інших позовних вимог щодо стягнення винагороди за строк безперервної служби, то колегія суддів вважає необхідним з цього приводу зазначити наступне.
Так, п.32.1 Інструкції передбачено, що особам офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом, одноразово виплачується винагорода за строк безперервної календарної військової служби 30 років у розмірі 2,5 розміру посадового окладу і окладу за військовим званням. Винагорода за тривалість безперервної військової служби виплачується за місцем штатної служби за наказом командира військової частини, а командирам військових частин (начальникам) - за наказами вищих командирів (начальників). У наказі на підставі особової справи військовослужбовця визначаються строк його безперервної календарної військової служби та розмір винагороди. 
Як вбачається з наявного у справі розрахунку вислуги років військовослужбовця на пенсію, складеного начальником відділу соціального забезпечення управління оперативного командування ОСОБА_3 №538 від 25.12.2013р., ОСОБА_1 перебував на безперервній військовій службі 30 років 04 місяці 20 днів та згідно наказу начальника Південно-Східного ТКЕУ від 26.02.2014р. №34 на момент його виключення зі списків особового складу КЕВ м. Луганськ календарна вислуга ОСОБА_1 складала 30 років 6 місяців 20 днів.
Однак, разом з тим, не зважаючи на встановлений факт, відповідачем відповідний наказ про нарахування позивачу одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років не приймався та відповідна сума не сплачувалася, у зв`язку із чим, такі дії Південно-Східного ТКЕУ щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років є протиправними.
Отже, оскільки спірна винагорода при вислузі 30 років має становити 2,5 розміру посадового окладу та окладу за військове звання, то відповідно, остання складає 3 157,5 грн. ((1133+130) х 2,5), яка, в свою чергу, і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Що ж стосується п/вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо несплати позивачу грошової допомоги для оздоровлення, то слід зазначити, що п.30.1 та п.30.2 Інструкції (у редакції, яка діяла час проходження служби позивачем) дійсно було передбачено, що особам офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Але, при цьому, ця грошова допомога на оздоровлення надається військовослужбовцям виключно за їх заявою (рапортом) за місцем штатної служби та на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника), із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Разом з тим, представником позивача не надано до суду 1-ї та 2-ї інстанцій належних і беззаперечних доказів звернення позивача з такими заявами до відповідного командира (начальника), а надана до суду 1-ї інстанції копія рапорту про виплату матеріальної допомоги від 26.12.2013р. не містить будь – яких відміток про її отримання відповідачем.
Не міститься таких доказів і в матеріалах справи відсутні, а з наданої до суду довідки Південно-Східного ТКЕУ №303/22/юв/282 від 02.11.2015р. взагалі вбачається, що ОСОБА_1 , згідно записів у Журналах реєстрації вхідних документів, із заявами про виплату йому грошової допомоги на оздоровлення впродовж 2012 – 2014р.р. не звертався (а.с.157, 208 т.1).
Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, судова колегія приходить до висновку про відсутність належних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Також, як видно з позову, ОСОБА_1 , окрім іншого, просив визнати протиправними дії відповідача щодо несплати йому матеріальної допомоги і для вирішення соціально-побутових питань.
Проте, відповідно до п.33.2 Інструкції, вказана матеріальна допомога теж надається військовослужбовцям виключно за їх заявою за місцем штатної служби та на підставі наказу командира військової частини із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Однак, при цьому, згідно наказу начальника Південного ТКЕУ від 28.03.2011р. №51 підполковнику ОСОБА_1 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вже була надана у розмірі 3388 грн. (а.с.196 т.1)
Разом з тим, доказів звернення ОСОБА_1 до відповідача з відповідними  заявами  про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2012-2015р.р. сторонами не надано, а згідно зазначеної вище довідки Південно-Східного ТКЕУ згідно записів у журналах реєстрації вхідних документів ОСОБА_1 із заявами про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань впродовж 2012– 2014 років не звертався (а.с.208 т.1).
Отже, уважно дослідивши матеріали справи, враховуючи відсутність своєчасних звернень ОСОБА_1 із заявами до відповідача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також відсутність відповідних наказів про виплату цієї допомоги, судова колегія приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення п/вимог позивача і в цій частині.
Далі, що стосується заявлених позивачем п/вимог щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в сумі 300000 грн., то судова колегія, з урахуванням факту смерті позивача 13.08.2017р., з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, у відповідності до вимог ч.1-3 ст.1230 Цивільного Кодексу України, до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. До спадкоємця переходить також і право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.
Крім того, до спадкоємця переходить право і на відшкодування моральної шкоди, але яке якщо воно було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.
Разом з тим, як вбачається з наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.208 т.2).
Отже, оскільки позивачу за його життя не було присуджено виплат на відшкодування моральної шкоди то, відповідно, зазначені права не переходять до спадкоємця та не можуть бути розглянуті в судовому порядку, а отже і п/вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. 
Таким чином, уважно дослідивши матеріали справи, судова колегія, з врахуванням постанови Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2014р. у справі №812/10743/13-а, а також виконавши вимоги ухвали Верховного суду від 08.10.2019р. та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду частково не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) – задовольнити частково.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року – скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 )  – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління щодо невиплати ОСОБА_1 в належному розмірі грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та індексації, компенсації за невикористану чергову відпустку за 2014 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, одноразової винагороди за строк безперервної календарної військової служби понад 30 років.
Стягнути з Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління на користь ОСОБА_2 (як правонаступника-спадкоємця ОСОБА_1 )  заборгованість по виплаті грошового забезпечення з урахуванням індексації в розмірі 95 233,81 грн., грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 30256,5 грн., одноразової винагороди за строк безперервної військової служби понад 30 років в розмірі 3157,5 грн., компенсації за невикористану чергову відпустку за 2014 рік в розмірі 3025,65 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13.07.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                             І.П. Косцова

                                                                                 В.О. Скрипченко