Ухвала
 
25 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 639/2080/19
провадження № 61-12207ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватне акціонерне товариство «Універсал Банк», акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки у спільному майні,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у квітні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (після зміни прізвища та ім`я ОСОБА_2 ), треті особи: приватне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки у спільному майні. 
 
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, у період з 08 травня 2011 року по 23 жовтня 2018 року, тобто до його смерті. Цей період часу вони проживали разом за місцем проживання позивача, в квартирі, яка належить їй на праві власності. Як зазначає позивач, вона разом з ОСОБА_6 вели спільне господарство, мали спільний побут, разом купували продукти харчування, оплачували комунальні послуги, мали спільний бюджет, спільні взаємні права та обов`язки. Вони разом у якості сім`ї неодноразово відпочивали як в Україні, так і за її межами. Також вони разом доглядали за матір`ю ОСОБА_6 . За час спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 разом використовували кошти, набуті ними за час спільного проживання, вирішили здійснити декілька грошових вкладів до банківських установ. Вклади були зроблені на ім`я ОСОБА_6 . Так, відповідно до договору від 26 грудня 2016 року ОСОБА_6 здійснив грошовий вклад до АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 5 000,00 доларів США. 18 травня 28 року ОСОБА_6 здійснив грошовий вклад до ПАТ «Універсал Банк» у розмірі 2 010,00 євро. 29 травня 2018 року ОСОБА_6 здійснив грошовий вклад до ПАТ «Універсал Банк» у розмірі 4 000 доларів США. Грошові кошти, за рахунок яких було здійснено зазначені вклади, було набуто ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як особами, які з 08 травня 2011 року до 23 жовтня 2018 року спільно проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, або у будь-якому іншому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 22 січня 2019 року ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а 05 лютого 2019 року подала заяву про отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні. Але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки необхідно встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в судовому порядку. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідачі у справі. Позивач зазначає, що грошові кошти, які знаходяться в банках на рахунках ОСОБА_6 входять до спадкового майна та належать ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.
 
ОСОБА_4 просила:
встановити факт спільного проживання  ОСОБА_4 та  ОСОБА_6 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 08 травня 2011 року по день смерті останнього, а саме по  ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати право спільної сумісної власності  ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк»; грошові кошти у розмірі 2 010 Євро, що знаходяться на №  НОМЕР_2 у ПАТ «Універсал Банк»; грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_3 у ПАТ «Універсал Банк»;
визнати за  ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна - грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк»; грошові кошти у розмірі 2 010 Євро, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_2 у ПАТ «Універсал Банк»; грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_3 у ПАТ «Універсал Банк». 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 08 травня 2011 року по день смерті останнього, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк»; грошові кошти у розмірі 2 010 Євро, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 у ПАТ «Універсал Банк»; грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 у ПАТ «Універсал Банк». Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна - грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк»; грошові кошти у розмірі 2 010 Євро, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 у ПАТ «Універсал Банк»; грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_3 у ПАТ «Універсал Банк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що доведеним є факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6  в період з 08 травня 2011 року до 23 жовтня 2018 року. 
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. 
 
У вересні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 18 серпня 2020 року особами, які подали касаційну скаргу, засобами поштового зв`язку подано уточнену касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
У касаційній скарзі зазначається, що відповідачами обґрунтовано під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, на яку послався суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідачі вказують, що ОСОБА_4 не довела жодної з вищевказаних підстав для визнання факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 . Погодитись з трактуванням постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 неможливо, оскільки: в матеріалах справи не міститься достатніх доказів для встановлення факту проживання позивача з померлим ОСОБА_6 у спірний період; суд проігнорував обов`язок встановлення джерела походження депозитних коштів, не прийняв до уваги відсутність доказів заробітку позивача для внесення коштів на депозит та проігнорував чисельні докази про великий дохід ОСОБА_6 , який за власні кошти міг одномоментно здійснити спірні депозитні вклади. Наприклад, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 201/9983/16 суд розглядаючи аналогічну справу з обґрунтуванням правового висновку у справі № 6-1026цс15 прийшов до іншого висновку. Наведений приклад, на думку особи, яка подала касаційну скаргу, свідчить про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Узагальнено, вищевказаним обґрунтуванням порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України є те, що жодних належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та ОСОБА_6 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, придбання майна за спільні кошти або спільною працею в матеріалах справи відсутні. 
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У підпункті 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особами, які подали касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат