П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4112/19	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) в якому просив:
-                    визнати протиправною бездіяльність щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України в період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року;
-                    зобов`язати провести перерахунок та виплату такої індексації;
-                    зобов`язати при проведенні перерахунку та виплати індексації врахувати базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу – 20.02.2008 року.
-                    зобов`язати виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що в період проходження ним військової служби, виплата індексації грошового забезпечення з грудня 2015 року по квітень 2017 року відповідачем не здійснювалася.
Невиплату індексації, у зв`язку з відсутністю фінансування, розцінює, як обмеження, гарантованого Конституцією України, права на забезпечення достатнього життєвого рівня.
Обґрунтовуючи вимоги щодо врахування для виплати індексації базового місяця з моменту підвищення посадового окладу – 20.02.2008 року, позивач зазначає, що саме з цього періоду його посадовий оклад становив 720 грн. та був незмінний до звільнення з військової служби.
Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач вважає, що таке право передбачене статтею 117 КЗпП України, оскільки з ним не проведений остаточний розрахунок при звільненні, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України в період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року.
Зобов`язав провести нарахування та виплату вказаної індексації, а також виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку.
В іншій частині позову суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень проводити індексацію грошових доходів громадян, для підтримання гарантій соціальної захищеності. При цьому, суд зазначив, що відсутність фінансового ресурсу для виплати індексації грошового забезпечення, не звільняє відповідача від обов`язку діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Понад те, на думку суду,  відповідач не довів відсутність у період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року відповідних асигнувань для проведення індексації грошового забезпечення позивача та не надав доказів на підтвердження вжиття ним відповідних заходів для збільшення асигнувань (звернень до керівних органів тощо).
Вважаючи обґрунтованими вимоги ОСОБА_1  про виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку, суд зазначив, що відповідач повинен нести відповідальність за ч.1 ст. 117 КЗпП України, оскільки, на момент виключення позивача зі списків особового складу частини та зняття з усіх видів забезпечення, не провів з ним повного розрахунку, тобто не виплатив індексацію грошового забезпечення.
Відмовляючи позивачу у задоволенні вимоги про обов`язок ВЧ НОМЕР_1 врахувати при обчисленні індексації базовий місяць 20.02.2008 року, суд зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що основний розмір його грошового забезпечення змінився, саме 20.02.2008 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ВЧ НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник зазначив, що для виплати індексації з грудня 2015 року по квітень 2017 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було. Водночас, на його думку, проведення індексації перебуває в прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі.
Доводами скаржника також є те, що Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), не передбачений механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди, а тому підстави для нарахування та виплати індексації відсутні.
Наступним доводом апеляції є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо поширення на військовослужбовців приписів КЗпП України. На користь такого висновку, на думку скаржника, свідчить аналіз статті 3 даного Кодексу та те, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби.

Далі апелянт звертає увагу на те, що при виключенні позивача зі списків особового складу частини та зняття з усіх видів забезпечення, з останнім був проведений повний розрахунок належних звільненому військовослужбовцю сум.
У свою чергу, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право, станом на дату звільнення.

Тобто, на думку ВЧ НОМЕР_1 , право виплати індексації грошового забезпечення не може пов`язуватися зі звільненням військовослужбовця, адже  виникає у зв`язку  з проходженням військової служби.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про її необґрунтованість та вважає її такою, що складена формально, без врахування фактичних обставин справи.
Так, позивач наполягає на тому, що його право на виплату індексації грошового забезпечення, передбачене Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а тому таке право не може бути обмежене з посиланням на роз`яснення Міністерства оборони України та відсутність відповідного фінансування.

Далі позивач зазначає про обґрунтованість висновків суду першої інстанції, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, яке регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому застосуванню підлягає КЗпП України.
У зв`язку з цим, на думку позивача, ВЧ НОМЕР_1 повинна нести відповідальність за затримку повного розрахунку при його звільненні, у тому числі і невиплати індексації грошового забезпечення.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

Позивач у період з 1989 року по 21.04.2017 року проходив військову службу у Збройних Силах України.
Під час проходження військової служби позивач не отримував індексацію грошового забезпечення, а саме: за період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року.

Наказом командира 299 Бригади тактичної авіації від 12.04.2017 року № 16-РС позивача звільнено у запас за п. 5 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Наказом командира ВЧ польової пошти НОМЕР_2 (ВЧ НОМЕР_1 ) від 19.04.2017 року № 116 (по стройовій частині) позивача з 21.04.2017 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

21.10.2019 року позивач листом звернувся до командування ВЧ НОМЕР_1 із запитом про надання інформації, в якому просив, зокрема, повідомити причини невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року.
Листом від 25.10.2019 року № 1/1/361 відповідач надав відповідь, що індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року не виплачувалась у зв`язку з відсутністю фінансування, відповідно до наданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України роз`яснення від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Одним із доводів апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 є відсутність у позивача права на виплату індексації грошового забезпечення, у зв`язку з неналежним фінансуванням Міністерством оборони даних виплат.
Колегія суддів вважає такий довід необґрунтованим та погоджується з аргументами суду першої інстанції про наявність такого права, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Зокрема, ч.3 ст. 9 Закону №2011 встановлює, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №?9-рп/2013 зроблений висновок, що кошти на індексацію спрямовані на підтримання достатнього життєвого рівня громадян у зв`язку зі зростанням цін на товари та послуги.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі – Закон №1282) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
У статті першої даного Закону відзначено, що це механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону №1282 унормовано, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статей 4, 6 Закону №1282 індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян, законами України встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).
Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01 грудня 2015 року).
Отже, наведена норма безпосередньо не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації, що спростовує доводи ВЧ А4465 про правомірність її дій у ненарахуванні індексації та відсутності на це права позивача її отримати за попередні періоди.
Слушно зауважити, що такий правовий висновок суду першої та другої інстанції побудований на позиції  Верховного Суду, висловленої у рішенні від 16 квітня 2020 року,  в подібній справі №?822/3307/17, де ставилося питання про обов`язок нарахувати та виплатити індексацію  за період з 1 липня 2015 року до 1 серпня 2017 року під час проходження військової служби.  Зокрема, суд касаційної інстанції зазначив, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування є протиправним, адже сума індексації є складовою грошового забезпечення і підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У світлі викладеної норми важливим є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, де  зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).
Ураховуючи викладене, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо дефіциту бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Досліджуючи довід  апеляції про те, що вимоги КЗпП України не поширюються на військовослужбовців, колегія суддів встановила таке.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи скаржника про зворотне, не приймаються до уваги.

Водночас, досліджуючи доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права, відповідно до ст. 117 КЗпП України, на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість.
Такого висновку, суд апеляційної інстанції дійшов з огляду на таке.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, позивач має право на індексацію грошового забезпечення, яке він отримував в період проходження військової служби з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належної звільненому працівникові заробітної плати у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини від 19.04.2017 року №116 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
Сторонами не заперечувалося, що виплата грошового забезпечення проведена відповідачем своєчасно.

Колегія суддів вважає, що позивач помилково вважає, що невиплата індексації, на яку він мав право під час проходження військової служби, може бути підставою для проведення виплати середнього заробітку за час затримки виплат, виходячи з такого.

Наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 р. затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
У цій Інструкції, у розділі XXXVII «Правила виплати військовослужбовцям грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» (була дійсною на момент звільнення позивача з військової служби)  містяться норми про те, що особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим з військової служби обов`язково сплачується компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки та компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Отже, склад грошового забезпечення, що отримується при проходженні військової служби та обов`язкові компенсаційні виплати грошового забезпечення при звільненні не є тотожними, а тому у ВЧ НОМЕР_1 не виникає обов`язку  виплачувати позивачу середній заробіток за час затримки індексацій них виплат

Колегія суддів вважає, що виплата індексації грошового забезпечення не пов`язана зі звільненням військовослужбовця та виключенням його зі списків особового складу.
Право на таку виплату військовослужбовець набув ще в період проходження ним військової служби. Так, відповідно до пункту 1.10 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що невиплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розумінні Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
З огляду на зазначене, слід вважати, що суд першої інстанції помилково зобов`язав ВЧ НОМЕР_1 виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплат належних сум індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку.

За таких умов, рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, а також те, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями: 308, 311, 317, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку за період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року.
Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку за період з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби з 01.12.2015 року по 21.04.2017 року та зобов`язання провести нарахування та виплату такої індексації, а також розподілу судових витрат – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 14.07.2020 року.