Справа № 462/3444/19                                         Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/1112/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:30

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       17 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого - судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Сеньків Х.І.;
адвоката Зеленіна С.С. - представника позивачки ОСОБА_1 ;
адвоката Лозана С.І. - представника відповідача Куриловича В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20 лютого 2020 року,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер 4610136300:06:018:0220, площею 0,0477 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , посвідчених 20.08.2014 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А., зареєстрованих за № 1278 та № 1280.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка з 03.01.1964 року проживає у будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5923, виданого 23.08.1983 року П`ятою Львівською держнотконторою, реєстровий № 1361. 
З інформаційної довідки від 21.05.2019 року позивачка дізналася, що 20.08.2014 року власником вказаного житлового будинку та земельної ділянки стала ОСОБА_2 на підставі вищезгаданих договорів купівлі-продажу. Вважає договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними, як такі? що вчинені під впливом обману та за відсутності її вільного волевиявлення. Стверджувала, що відповідачі, скориставшись її довірою, похилим віком, слабким станом здоров`я, складним матеріальним становищем, відсутністю власної сім`ї та наявністю добрих відносин, навмисно ввели її в оману. Посилається на порушення нотаріусом п. 6 глави 9 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, яке полягало в тому, що нотаріус уголос не прочитував їй документів, які вона підписувала, не зробив про це відповідної відмітки у договорах та не дотримався вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат» про встановлення дійсних намірів кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутності заперечень щодо кожної з умов правочину. Зазначала, що питанням виготовлення правовстановлюючих документів на землю займався ОСОБА_3 , до якого звернулася за допомогою, як до сусіда з с. Малинівки Пустомитівського району, якому довіряла та передала оригінали всіх правовстановлюючих документів. Влітку 2014 року ОСОБА_3 повідомив позивачку, що для завершення оформлення права власності на земельну ділянку їй необхідно видати йому довіреність, для оформлення якої вони звернулися до нотаріуса в м. Пустомити, з якою ОСОБА_3 був знайомий. В нотаріуса позивачка підписала той документ, який дала їй нотаріус - без жодного сумніву, що підписує довіреність. Покликалася на те, що документів, які вона підписувала, їй ніхто уголос не прочитував, не роз`яснював їх змісту та наслідків їх підписання. Після поїздки до нотаріуса вона не отримала від ОСОБА_3 жодних документів, а на запитання про рух справи останній її запевняв, що все гаразд, потрібен лише час і в подальшому уникав розмов про долю земельної ділянки. 
23.04.2019 року позивачка уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатами, які повідомили їй, що 20.08.2014 року власником належного їй будинку та землі стала ОСОБА_2 . Стверджувала, що ніколи не планувала продавати свій будинок та землю, ніколи не обговорювала це питання з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки бажала щоб її майно перейшло у спадок за заповітом тій особі, яка б опікувалася нею в останній період її життя. Зазначала, що не отримувала від відповідачів жодних коштів. Про порушення своїх прав дізналася у квітні 2019 року, а тому вважає, що даний позов поданий в межах позовної давності і просить його задовольнити (а.с. 4-12).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 230-234).

Дане рішення оскаржила позивачка і її представник.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.
Вважає помилковим посилання суду на помилку позивачки щодо правової природи правочину, оскільки в позовній заяві посилання на помилку є відсутнім і позивачка не посилалася на цю підставу для визнання недійсними правочинів і в процесі розгляду справи.
Звертає увагу на те, що позивачка не оскаржує видану нею ОСОБА_3 довіреність, а відтак вважає безпідставним зазначення судом в оскаржуваному рішенні про те, що позивач заперечує факт видачі та підписання нею цієї довіреності.
Вважає, що суд обґрунтував свою правову позицію «спираючись в основному лише на умови самих договорів купівлі-продажу, які позивач і просить визнати недійсними».
Вважає, що відповідач ОСОБА_3 «явно хотів приховати від суду та інших учасників процесу факт свого доброго знайомства із приватним нотаріусом … Баллод Г.А.».
Вважає, що з урахуванням віку та стану здоров`я позивачки нотаріус був зобов`язаний прочитати договори, які підлягали укладенню, перед їх підписанням позивачці та зробити про це відмітку в цих договорах (а.с. 238-252).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та изнається учасниками справи (в тому числі - позивачкою/апелянтом) те, що 20 серпня 2014 року між позивачкою ОСОБА_1 (як продавцем) та відповідачкою ОСОБА_2 (як покупцем) були укладеними нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за згаданою адресою загальною площею 0,0477 га, за умовами яких ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила згадані об`єкти нерухомості за 352 437 грн. та (відповідно) 610 736 грн., «які Покупець оплатив Продавцю повністю до підписання цього договору, про що Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання нею повного розрахунку за проданий житловий будинок (земельну ділянку) до підписання цього договору» (в подальшому - «договори купівлі-продажу»; а.с. 82-83, 84-85).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

28 травня 2019 року позивачка звернулася до суду з даним позовом про визнання вищезгаданих договорів купівлі-продажу недійсними: з підстав (як зазначено у позовній заяві та апеляційній скарзі, а також що додатково було з`ясовано в ході апеляційного розгляду справи), що передбачені статтею 230 ЦК України.
Оспорюючи договори купівлі-продажу від 20 серпня 2014 року, позивачка у позовній заяві зазначала, що вона «була навмисно введена в оману відповідачами по справі, які скористались (її) довірою до них, похилим віком, слабким станом здоров`я, складним матеріальним становищем, відсутністю власної сім`ї та наявністю добрих відносин» (а.с. 5). 
Частиною 1 статті 230 ЦК України встановлено, що у випадку, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину. При цьому обман (як у вигляді активної поведінки другої сторони правочину, так і у вигляді замовчування нею обставин, що можуть перешкодити вчиненню правочину) може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто - природи правочину, прав та обов`язків сторін тощо.
При цьому спонукати потерпілого до вчинення правочину повинна саме друга сторона правочину, оскільки обман зі сторони третьої сторони за власною ініціативою не може слугувати правовою підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом обману. 

У пункті 20 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчинення нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. 
Як вже зазначалося вище, другою стороною правочинів, які оскаржуються позивачкою, була відповідачка  ОСОБА_2 .
В той же час, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять доводів стосовно того, в який саме спосіб саме ОСОБА_2  ввела в оману позивачку: які саме відомості, що не відповідають дійсності, вона повідомила продавцю ОСОБА_1 під час укладення договорів купівлі-продажу чи які саме обставини, що мали істотне значення для згаданих правочинів, ОСОБА_2 не повідомила ОСОБА_1 . 

В позовній заяві стверджується, що свій візит «влітку 2014 року» «до нотаріуса в м.Пустомити» позивачка пов`язувала з тим, що відповідач ОСОБА_3 повідомив її про те, що «для завершення оформлення прав власності на земельну ділянку (позивачці) необхідно видати йому довіреність». При цьому позивачкою зазначається, що «зазвичай за послугами нотаріуса (вона) завжди зверталась в П`яту Львівську держнотконтору, але ОСОБА_4 переконав (її), що для оформлення довіреності потрібно поїхали аж в Пустомити до нотаріуса, оскільки остання нібито його знайома і все оформить краще».
Договори купівлі-продажу 20 серпня 2014 року («влітку 2014 року») в селі Сокільники Пустомитівського району Львівської області посвідчувала приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. (а.с. 82-85).
Як стверджується матеріалами справи, ще 24 січня 2013 року ця ж приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. в селі Сокільники Пустомитівського району Львівської області посвідчувала також довіреність ОСОБА_1 , якою та уповноважувала ОСОБА_3 на представництво її інтересів в усіх інстанціях з питань пов`язаних з виникненням, узаконенням, реєстрацією права власності чи права користування земельною ділянкою, а також з питань державної реєстрації речових прав на житловий будинок на АДРЕСА_1 - зі всіма правами, які необхідні для виконання покладених на нього повноважень. Як зазначено у цій довіреності, вона дійсна до 24 січня 2015 року, а відтак станом на 20 серпня 2014 року (день укладення договорів купівлі-продажу) була чинною ще більше 5-ти місяців (а.с. 86).
Як вбачається з вищенаведеного, 20 серпня 2014 року («влітку 2014 року») позивачка не вперше була в селі Сокільники Пустомитівського району Львівської області в приватного нотаріуса Баллод Г.А.
Слід зауважити, що вищезгадана довіреність від 24.01.2013 року (на підставі якої ОСОБА_3 і оформляв всі правовстановлюючі та технічні документи на житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 ) позивачкою не оскаржується, що дає підстави для висновку про те, що позивачка не оспорює той факт, що добре усвідомлювала правову природу документа (довіреності), який вона підписувала 24.01.2013 року у цього ж нотаріуса, що і договори купівлі-продажу 20.08.2014 року (через трохи більше, ніж 1,5 роки). 
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржувані договори купівлі-продажу вчинялися позивачкою під впливом обману з боку відповідачки ОСОБА_2 , що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто - не довела обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог. 
А за недоведеності вищезгаданих обставин посилання на «похилий вік, слабкий стан здоров`я, складне матеріальним становищем, відсутністю власної сім`ї та наявність добрих відносин» (з відповідачами) не може слугувати правовою підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу з підстав, що передбачені статтею 230 ЦК України. 

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20 лютого 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 серпня 2020 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                        Шеремета Н.О.