ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» червня 2020 року 
м. Харків
справа № 643/8233/16-ц
провадження № 22ц/818/3509/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 , представник заявниці – ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи - ОСОБА_3 , представниця заінтересованої особи – ОСОБА_4 , Московський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року в складі судді Майстренко О.М.
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Московський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) звернулася до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Заява мотивована тим, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року з ОСОБА_3 стягнуто на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку кожного місяця, починаючи з 20 серпня 2001 року до досягнення дочкою повноліття. 27 червня 2002 року вона отримала дублікат виконавчого листа на виконання цієї постанови.

Вказала, що оскільки ОСОБА_3 не сплачував аліменти на утримання їхньої дитини, кожного року державним виконавцем їй надавалися довідки про ухилення боржника від сплати аліментів, наявність заборгованості та неотримання аліментів, у зв`язку з чим УПСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради її постановлено на облік для отримання державної допомоги на дитину, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину, або проживання яких невідоме.

В 2016 році з`ясувалося, що державним виконавцем втрачено дублікат виконавчого листа, тому вона звернулася до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, у зв`язку з його втратою, однак ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року їй відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа.

Зазначила, що постановою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року вказану ухвалу суду скасовано та видано дублікат виконавчого листа, який вона пред`явила до виконання, однак постановою державного виконавця від 27 січня 2020 року повернуто виконавчий документ без виконання , відповідно до пункту 21 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Вважала, що даний строк пропущений не з її вини, оскільки до суду вона зверталася із заявою про видачу їй дублікату виконавчого листа ще в 2016 році, а кінцеве рішення щодо розгляду її заяви отримала лише в 2019 році, тобто вже після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа.

Просила поновити строк для пред`явлення виконавчого листа, а саме дублікату виконавчого листа № 643/8233/16-ц, виданого 23 жовтня 2019 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів його доходів, починаючи з 20 серпня 2001 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання – задоволено; поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа, а саме дублікату виконавчого листа № 643/8233/16-ц, виданого 23 жовтня 2019 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його доходів, починаючи з 20 серпня 2001 року і до досягнення повноліття.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду з направленням заяви на новий розгляд в іншому складі суду.

Вказав, що оскільки його не було належним чином повідомлено про час та дату наступного судового засідання, він був позбавлений можливості висловити свою позицію по справі, а суд розглянув справу однобічно; що заявниця жодним чином не довела обставин втрати виконавчого провадження; що звернення заявниці до виконавчої служби з виконавчим листом було потрібно для використання фіктивних довідок, які виготовляв їй державний виконавець, отримувати гроші з державного бюджету, що вона і робила тривалий час; що протягом 12 років, коли його вважали особою, що ухиляється від сплати аліментів, він не знав про існування виконавчого провадження, жодного разу не отримував документів з виконавчої служби, хоча завжди проживав за адресою реєстрації, мав доходи, автотранспорт; що, починаючи з березня 2008 року по 30 червня 2017 року заявниця безперервно отримувала державну допомогу на дитину, таким чином, вона надала суду неправдиві відомості, оскільки допомога нараховується лише за наявності виконавчого провадження; що законом не передбачено відкриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів після досягнення дитиною 18 років.

22 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від  ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона та її представник погоджуються з рішенням суду, а апеляційну скаргу вважають необгрунтованою. При цьому зазначили, що ОСОБА_3 був обізнаний про наявність заяви  ОСОБА_1 , оскільки звертався за професійною допомогою до адвоката та мав змогу відслідковувати інформацію щодо дати розгляду справи на офіційному сайті суду. Вважали, що в матеріалах справи достатньо доказів того, що вини  ОСОБА_1 в тому, що вона пропустила строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання немає, оскільки тривалий час розглядалася справа щодо видачу дублікату виконавчого листа. Тому, наявні всі підстави для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа для виконання. 

24 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника  ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з находженням представника у щорічній відпустці за межами Харківської області, яку залишено без задоволення за відсутності доказів щодо цього.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що заявниця довела, що її вини у пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання немає. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з всіх видів заробітку кожного місяця, починаючи з 20 серпня 2001 року та до її повноліття (а.с.5 том 1).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2005 року по справі № 2-25941/2005 позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.59, 63 том 1).

У липні 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, оскільки він був загублений, яку в подальшому уточнила.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року видано ОСОБА_8 дублікат виконавчого листа № 2-248/01 за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину (а.с.13 том 1).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 53271163 від 23 січня 2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/248/01, виданого 16 січня 2017 року Московським районним судом м. Харкова (а.с.163-164 том 1, а.с.61 том 2).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задоволено частково, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд для вирішення питання (а.с.39-40 том 1).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 53271163 від 30 березня 2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/248/01, виданого 16 січня 2017 року Московським районним судом м. Харкова закінчено (а.с.182-183 том 1, а.с.63 том 2).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_7 про видачу дубліката виконавчого листа – відмовлено (а.с.213-214 том 1).

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, в якій ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року виправлено описку, апеляційну скаргу ОСОБА_9 – задоволено, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року – скасовано, видано дублікат виконавчого листа № 2-248/01 за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року, ухваленого за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину (а.с.69-72 том 2).

На виконання вказаної постанови 23 жовтня 2019 року Московським районним судом м. Харкова видано дублікат виконавчого листа (а.с.97 том 2).

Відповідно до повідомлення Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 24448 від 27 січня 2020 року, дублікат виконавчого листа № 643/8233/16-ц, виданий 23 жовтня 2019 року Московським районним судом м. Харкова, повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (а.с.96 том 2).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013  від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи – протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 24 зазначеного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Тобто, дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» свідчить, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Цим пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 464/3644/18-ц.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.

Так, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування, тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 отримала дублікат виконавчого листа та пред`явила його до примусового виконання.

В ході примусового виконання, державним виконавцем вказаний дублікат виконавчого листа було втрачено та у липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, яку ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року задоволено та 16 січня 2017 року видано дублікат виконавчого листа. 

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 53271163 від 23 січня 2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/248/01, виданого 16 січня 2017 року Московським районним судом м. Харкова.

Однак, постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 53271163 від 30 березня 2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/248/01, виданого 16 січня 2017 року Московським районним судом м. Харкова закінчено на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року, якою ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року скасовано.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, в якій ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року виправлено описку, видано дублікат виконавчого листа № 2-248/01 за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року, ухваленого за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що до 21 серпня 2018 року  ОСОБА_1 на підставі частини 3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» мала можливість пред`явити виконавчий лист до виконання.

Однак, в ході примусового виконання виконавчого листа (дубліката), його було втрачено та в липні 2016 року заявниця звернулася до суду з заявою про видачу дубліката та постановою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року задоволено її заяву про видачу дубліката, який видано судом першої інстанції 23 жовтня 2019 року.

Тобто, ОСОБА_1 не мала об`єктивної можливості у визначені законом строки пред`явити виконавчий документ до примусового виконання, оскільки лише 30 вересня 2019 року судом апеляційної інстанції було вирішено видати його дублікат.
На сьогодні ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повнолітня.

Проте, відповідно до частини 1 статті 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Задовольняючи вимоги заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з поважності причин пропуску строку.

Доводи та вимоги, викладені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції надав належну оцінку поданим заявником доказам, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Чинним законодавством передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи,  що зазначені товариством та встановлені судом першої інстанції причини є доведеними та поважними, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення – без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.