ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1114/17	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/703/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 351000000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Костів О. З., Сташків Б. І., 
з участю секретаря - Стецюк М.А. 

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2020 року, постановлену суддею Вийванком О.М. у цивільній справі № 607/1114/17 заскаргою ОСОБА_1 про визнання бездіяльності головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що державним виконавцем Гнатюк Н.В. 03 лютого 2020 року за відсутності відповідних правових підстав винесено постанову про закінчення виконавчого провадження; не вжито заходів щодо стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_2 ні шляхом винесення відповідної постанови при відкритті провадження одночасно з виконанням рішення в в порядку, передбаченому ст. 27 ЗУ "Про виконавче провадження", ні шляхом реєстрації такої постанови в автоматизованій системі виконавчого провадження, як окремого виконавчого документа після вирішення питання про повернення виконавчого документа згідно постанови від 03.02.2020 року в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження".
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2020 року провадження у справі за скаргою  ОСОБА_1  про визнання бездіяльності головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) протиправною та зобов`язання вчинити певні дії щодо стягнення виконавчого збору закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення з відповідним позовом на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства України до Тернопільського окружного адміністративного суду.
Скаргу ОСОБА_1 в частині вимог про скасування постанови головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 03.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність застосування судом при вирішенні питання про закриття провадження у справі за частиною заявлених ним вимог частини 2 статті 74 ЗУ "Про виконавче провадження" і правових висновків Великої Палати, викладених у постановах від 06 червня 2018 року в справі № 127/9870/16-ц та від 13 червня 2018 року в справі № 307/1451/15-ц, оскільки і вимоги вищевказаної статті Закону і правові висновки Великої Палати стосуються постанов державного виконавця, що вже були ним винесені (про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів) та дій чи бездіяльності державного виконавця, вчинених під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, в той час як, звертаючись з даною скаргою ним оскаржується бездіяльність державного виконавця щодо не винесення у передбачені законом строки постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та не вчинення дій щодо реєстрації такої постанови в автоматизованій системі виконавчого провадження, допущена на стадії виконання рішення (так як, вимоги ст. 27 Закону та п. 8 розділу ІІІ Інструкції зобов`язують державного виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, чого не було зроблено). У зв`язку з цим, вважає, що скарга на бездіяльність державного виконавця щодо не винесення постанови про стягнення з боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору вчинена на стадії виконання судового рішення, в зв`язку з чим згідно з вимогами ч. 1 ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" підлягає розгляду судом, який видав виконавчий документ - Тернопільським міськрайонним судом. 
Також, звертає увагу на неврахування судом й інших вимог п. 8 Розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, згідно якого у разі повернення виконавчого документа стягувачу, закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.                 Вважає, що державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Також вказує, що його звернення 10 лютого 2020 року з заявою про відновлення виконавчого провадження не свідчить ні про отримання ним оскарженої постанови від 03.02.2020 року, якою було закінчено виконавче провадження, ні про ознайомлення з її змістом. Ознайомившись з такою постановою, він у десятиденний строк подав до суду скаргу, як це передбачено пунктом а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України, яка не встановлює обов`язку подавати до суду докази отримання рішення державного виконавця.
У своєму відзиві головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи дії державного виконавця такими, що відповідають вимогам закону.
Зазначає, що державним виконавцем відповідно до вимог ст. 27 ЗУ "Про виконавче провадження" одночасно з винесенням 07.11.2019 року постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 607/1114/17 від 09.01.2019 року було винесено того ж дня й постанову про стягнення виконавчого збору з боржника. В ході примусового виконання рішення державним виконавцем неодноразово (25.11.2019 року, 02.12.2019 року, 16.12.2019 року, 23.12.2019 року, 28.12.2019 року, 11.01.2020 року, 13.01.2020 року, 20.01.2020 року, 27.01.2020 року, 03.02.2020 року) здійснювалися виходи на місце проживання боржника для перевірки виконання рішення, в результаті яких було встановлено, як факти неявки стягувача ОСОБА_1 , так і те, що боржник ОСОБА_2 не чинить перешкод у спілкуванні сина з батьком, а побачення не відбуваються в зв`язку з відмовою дитини йти на такі побачення, що підтверджується складеними актами. 
З урахуванням виконання боржником рішення суду та надання дитини для побачень з батьком у визначений час, і було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 03.02.2020 року, яку вважає такою, що відповідає вимогам Закону та яку з урахуванням вимог п. 3 ст. 39 Закону було надіслано до суду. Разом з тим, у зв`язку з винесенням вищевказаної постанови постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 07.11.2019 року була виведена в окреме провадження та зареєстрована в АСВП під № 61193569, у зв`язку з чим твердження апелянта про не внесення та не зареєстрування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в АСВП вважає безпідставними й такими, що не відповідають дійсності. 
Також зазначила, що після надходження 10.02.2020 року на адресу Відділу ДВС заяви ОСОБА_1 про відновлення виконавчого провадження, а саме 12.02.2020 року було винесено відповідну постанову, наявність якої виключає необхідність скасування постанови від 03.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження, оскільки державним виконавцем після повернення виконавчого листа з суду будуть вживатися заходи щодо виконання судового рішення.
Звертає увагу, що ОСОБА_1 неодноразово звертався у Відділ ДВС з заявою про надання копій матеріалів виконавчого провадження, а тому постанова про стягнення виконавчого збору йому також направлялася.
Також, у своєму відзиві головний державний виконавець ТМВ ДВС Гнатюк Н.В. просила судовий розгляд провести за її відсутності.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не надходив.
Скаржник ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи шляхом отримання 06.08.2020 року судової повістки в кабінеті електронного суду, користувачем якого він є, а також заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає суду апеляційної інстанції можливість проведення апеляційного розгляду справи в їх відсутності. 
Перевіривши законність оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 07.11.2019 року постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Гнатюк Н.В. відкрито виконавче провадження виконання виконавчого листа № 607/1114/17, виданого 09.01.2019 року про визначення способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши, що батько проводить з сином час за наступним графіком: - щопонеділка, з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв.; - кожну другу та четверту суботу місяця 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; другу частину щорічних літніх канікул (а.с. 17).
Одночасно з відкриття виконавчого провадження, а саме 07.11.2019 року головним державним виконавцем ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Гнатюк Н.В. вирішено питання про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 8 346 грн. (а.с. 17, 19). 
19.11.2019 року головним державним виконавцем ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Гнатюк Н.В. винесено постанову про визначення місця побачення стягувача з дитиною, згідно якої таке місце визначено за місцем проживання боржника, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 36-37).
02.01.2020 року виконавче провадження передано на виконання до Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 66-67, 69-70).        
03.02.2020 року головним державним виконавцем Тернопільського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 87-89).
10.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про відновлення виконавчого провадження № 60524801 (а.с. 90). 
12.02.2020 року головним державним виконавцем Тернопільського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про відновлення виконавчого провадження (а.с. 91).
В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що 25.11.2019 року, 02.12.2019 року, 11.01.2020 року, 25.05.2020 року та 01.06.2020 року державним виконавцем було здійснено виходи за місцем проживання боржника для перевірки виконання рішення суду та встановлено, що боржником рішення суду виконується, однак побачення з сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 не відбулися з причини неявки стягувача ОСОБА_1 , про які він державного виконавця не повідомляв і про що складено відповідні акти. 
Виходами державного виконавця за місцем проживання боржника 16.12.2019 року, 23.12.2019 року, 28.12.2019 року, 13.01.2020 року, 20.01.2020 року, 27.01.2020 року, 03.02.2020 року було встановлено, що боржник ОСОБА_2 не чинить перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , однак побачення згідно графіку не відбулися в зв`язку з відмовою дитини іти на побачення з батьком, що також підтверджується відповідними актами. 
Також, мало місце відкладення проведення виконавчих дій за заявами сторін виконавчого провадження: 09.12.2019 року, з 20.03.2020 року до 30.03.2020 року, з 03.04.2020 року до 13.04.2020 року; з 04.05.2020 року до 11.05.2020 року; з 15.05.2020 року до 22.05.2020 року - за заявою боржника ОСОБА_3 ; 20.01.2020 року з 10.00 год. на 11.00 год.- за заявою стягувача ОСОБА_1 .         
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
У відповідності до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до п. а) ч. 1, ч. 2 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Згідно вимог ст. 127 Цпк України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк. Встановлений законом. Якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків. Коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Закон № 1404-VIII "Про виконавче провадження" є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.
За ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ "Про виконавче провадження", ч.ч. 6, 7 розділу 1 Загальні положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно вимог ч. 1 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (ч. 4 ст. 27 Закону).
Порядок надсилання документів виконавчого провадження встановлений ст. 28 Закону, відповідно до ч. 4 якої на підставі письмової заяви учасника виконавчого провадження документи виконавчого провадження можуть надсилатися адресатам каналами факсимільного зв`язку, електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку й такі документи вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами.
Підстави закінчення виконавчого провадження визначені ст. 39 Закону, пункт 9 якої передбачає такою підставою фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. В такому випадку виконавчий документ разом із постановою про закінчення виконавчого провадження надсилаються до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (ч. 3 ст. 39 Закону).
Положення ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Вказані положення ч.3 ст. 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу 4 п. 8 Розділу III Інструкції, а ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. 
У відповідності до п. 7 ч. 2 ст. 17 ЗУ "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.                
Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою - ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верхового Суду, викладеними у постановах від 23 червня 2020 року № 705/1804/13-ц (провадження № 14-566цс19) та від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19).
Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Закриваючи провадження щодо визнання бездіяльності головного державного виконавця протиправною, а також залишаючи скаргу ОСОБА_1 без розгляду в частині скасування постанови головного державного виконавця від 03.02.2020 року, якою виконавче провадження було закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, суд першої інстанції виходив з того, що по перше - визнання бездіяльності державного виконавця що стосуються не вжиття дій для стягнення з боржника виконавчого збору шляхом не винесення відповідної постанови при відкритті виконавчого провадження та шляхом не реєстрації такої постанови в АСВП після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення суду та зобов`язання державного виконавця вчинити відповідні дії щодо стягнення виконавчого збору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; по друге - заявником не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску десятиденного строку на звернення до суду для оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.02.2020 року та відсутності підстав для його поновлення.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що ґрунтуються на наявних у матеріалах справи доказах та зроблені з урахуванням вимог матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність оскаржуваної ухвали в частині залишення його вимог про скасування постанови від 03.02.2020 року, якою закінчено виконавче провадження, без розгляду з посиланням на те, що він у встановлений законом десятиденний строк, після ознайомлення з даною постановою, подав до суду скаргу, а його звернення 10 лютого 2020 року з заявою про відновлення виконавчого провадження не свідчить про отримання та ознайомлення зі змістом оскаржуваної постанови колегією суддів відхиляються, так як суперечать вимогам п. а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України, у якій чітко вказано, що скаргу може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення її прав або свобод. Зміст поданої ОСОБА_1 до Відділу ДВС 10.02.2020 року заяви про відновлення виконавчого провадження № 60524801 та повторне здійснення заходів, передбачених ч. 6 ст. 64-1 ЗУ "Про виконавче провадження" з підстав, що рішення боржником не виконується, свідчить про те, що станом на вказану дату йому було відомо про винесену 03.02.2020 року постанову, якою виконавче провадження було закінчено. Разом з тим, про поважність причин, з яких такий строк було пропущено не заявлялося. 
Крім цього, з урахуванням тієї обставини, що 12.02.2020 року державним виконавцем на підставі поданої 10.02.2020 року ОСОБА_1 заяви винесено постанову про відновлення виконавчого провадження, копію якої направлено сторонам та органу, що видав виконавчий документ для повернення виконавчого листа для подальшого виконання, колегія суддів вважає, що постанова від 03.02.2020 року, якою виконавче провадження було закінчено, втратила своє правове значення й існуванням такої в матеріалах виконавчого провадження дії скаржника не можуть вважатися порушеними в жодному випадку.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності оскаржуваної ухвали в частині закриття провадження відносно його вимог про визнання бездіяльності державного виконавця з приводу не вжиття заходів щодо стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_2 ні шляхом винесення відповідної постанови при відкритті провадження одночасно з виконанням рішення в в порядку, передбаченому ст. 27 ЗУ "Про виконавче провадження", ні шляхом реєстрації такої постанови в автоматизованій системі виконавчого провадження, як окремого виконавчого документа після вирішення питання про повернення виконавчого документа згідно постанови від 03.02.2020 року в порядку, передбаченому ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження" та про зобов`язання вчинення відповідних дій підлягають відхиленню, оскільки з урахуванням підтвердженої матеріалами справи обставини прийняття державним виконавцем на дату відкриття виконавчого провадження 07.11.2019 року, в тому числі, й рішення про стягнення судового збору, доказом чого є відповідна постанова, яка в силу прямої вказівки ЗУ "Про виконавче провадження" (ч. 2 ст. 74), так само, як і дії чи бездіяльність державного виконавця, пов`язані з її винесенням, а відповідно й з не вжиттям заходів щодо виконання, можуть бути оскаржені саме до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. 
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про закриття провадження в частині визнання бездіяльності головного державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору протиправною та залишення скарги ОСОБА_1 в частині скасування постанови головного державного виконавця без розгляду.
У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги те, що ухвала Тернопільського міськрайонного суду в даній справі прийнята з додержанням норм процесуального права й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 2; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2020 року -залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанціїї в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 14 вересня 2020 року. 

Головуючий 
Судді