Дата документу 26.08.2020 Справа № 333/5460/18

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 333/5460/18	Головуючий у 1-й інстанції Михайлова А.М. Повний текст рішення складено 22.01.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/1327/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Кримської О.М., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Семенчук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (надалі – Банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживача шляхом стягнення суми депозиту
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-6), в якому просила стягнути з відповідача залишок неповернутого депозитного вкладу в розмірі 1437000,00 грн., заборгованість зі сплати процентів в сумі 791658,63 грн., штрафні санкції в сумі 240421,91 грн. Загальна сума заборгованості, розрахована позивачем, становить 2469080,54 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 20 червня 2013 року між нею і відповідачем укладений договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 1658082, за яким позивач внесла депозитний вклад в сумі 50000,00 Євро. Датою повернення вкладу згідно п. 2.3 договору є 20 червня 2014 року. Оскільки, в період дії договору позивач не зверталась до Банку з заявою про відмову від продовження строку дії вкладу на новий термін, згідно п. 4.8 договору строк розміщення вкладу був продовжений на такий саме строк і на таких саме умовах , що зазначені в договорі. Коли позивач звернулася до відповідача із вимогою про повернення вкладу, вклад їй повернуто не було. 03 липня 2015 року позивач отримала частину депозитних коштів в сумі 200000,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Михайлову А.В. (т.с. 1 а.с. 17).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 35-36) відкрито провадження у цій справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року (т.с. 2 а.с. 27-29) у задоволені позову позивача у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у своїй апеляційні скарзі (т.с. 2 а.с. 34-37) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 40).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 26 березня 2020 року (т.с. 2 а.с. 49).
В автоматизованому порядку 26 березня 2020 року суддею Кримською О.М., у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 50-51).
Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 53), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
Відповідач ПАТ КБ «Надра» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подали відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 66-71, 78-82).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 20 травня 2020 року, не відбувся та був відкладений, оскільки суддя-доповідач Запорізького апеляційного суду Гончар М.С. перебувала на лікарняному з 17.05.2020 року по 03 червня 2020 року включно (т.с. 2 а.с. 83), з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року включно (т.с. 2 а.с. 91-92)
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, якій набрав чинності з 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.
В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.
У судове засідання 26 серпня 2020 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 88-90) всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_1  - адвоката Соколової Н.І. (т.с. 2 а.с. 93), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Соколової Н.І. (т.с. 2 а.с. 93).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі у цій справі, керувався ст. ст. 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності підстав для задоволення останніх.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із такого.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20 червня 2013 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» (відповідач) і ОСОБА_1 (позивач) укладений договір №1658082 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення (т.с. 1 а.с. 9-11), оформлений в рамках Пакету послуг «Новий ПУ «Базовий+». Згідно із умовами зазначеного договору позивач, як вкладник, зобов`язалась внести суму вкладу у розмірі 50000,00 Євро в строк не пізніше 5-ти календарних днів з дати підписання договору (п. 3.2.1); строк дії вкладу врегульовано пунктами 2.2., 4.8 договору № 1658082 від 20 червня 2013 року; цей строк становить 12 місяців від дати надходження вкладу на вкладний рахунок; у випадку, якщо вкладник в період дії договору не звернувся до Банку з заявою про відмову продовження строку дії вкладу, строк розміщення вкладу продовжується на такий саме строк.
Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Суд першої інстанції правильно вбачав, що для підтвердження факту існування між сторонами відносин за договором банківського вкладу необхідним є встановлення факту прийняття банком вкладу від вкладника.
За умовами пункту 3.4.2 договору 1658082 від 20 червня 2013 року в день внесення вкладу банк зобов`язаний видати вкладнику касовий або платіжний документ на підтвердження внесення грошових коштів на вкладний рахунок.
З позовної заяви вбачається, що позивачем в обґрунтування внесення депозиту надано договір 1658082 від 20 червня 2013 року, виписку-повідомлення від 20 червня 2013 року про те, що відповідачем відкрито для позивача поточний (картковий) рахунок в євро, а також квитанцію АТ «Райффайзен Банк «Аваль» від 03 липня 2015 року про видачу позивачу готівки в сумі 200000,00 грн.
Оцінюючи ці докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ні договір, ні виписка-повідомлення, ні квитанція про видачу готівки не є належними і допустимими доказами внесення позивачем на депозитний рахунок коштів в розмірі 50 000, 00 Євро.
Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач не надав доказів фактичного внесення коштів на рахунок, відкритий відповідачем. Зазначених обставин позивач не довів, тому не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги таке.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 року № 26 згідно з яким в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» з 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра».
Відповідно до постанови Правління Націонаьного банку України від 04 червня 2015 року № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комірційний банк «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "Надра" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "Надра" строком на 1 рік з 05 червня 2015 року по 04 червня 2016 року включно.
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 квітня 2016 року № 616 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» до 04 червня 2018 року з відповідним продовженням повноважень Уповноваженої особи Фонду.
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 листопада 2016 року № 2342 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» до 03 червня 2020 року з відповідним продовженням повноважень Уповноваженої особи Фонду.
Згідно із п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Згідно з п. п. 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Судом першої інстанції також правильно було враховано норми ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
З огляду на зазначені вище приписи і враховуючи правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15 та від 07 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, суд дійшов висновку, що оскільки вже розпочато ліквідаційну процедуру Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», стягнення з відповідача коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим.
Вирішуючи даний спір, суд враховував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, котрі викладені у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 року (справа №308/3282/15-ц) та від 14.02.2018 року (справа 761/20903/15-ц) відповідно до яких, якщо на момент ухвалення рішення судом у банк вже було введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру його ліквідації, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Заявлений позивачем спосіб стягнення не передбачений законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача є безпідставними, так як не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню у цій справі у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
ОСОБА_1 та її представники не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.09.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кримська О.М.	Подліянова Г.С.