ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2020 року	Львів	Справа № 300/568/20 пров. № А/857/8914/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Большакової О.О., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань –                     Михальської М.Р., 
позивача –                                                                    ОСОБА_1 ,
розглянувши у судовому засіданні апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року (головуючий суддя: Боршовський Т.І., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, –
встановив:
ОСОБА_1 , 10.03.2020 звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.10.2018 по 27.02.2020, в розмірі 286936,35 грн, без урахування обов`язкових податків та зборів.
Обґрунтовує позов тим, що відповідач порушив норми статей 117-118 Кодексу законів про працю України, оскільки прострочив на 503 дні (з 12.10.2018 по 27.02.2020) виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Вважає, що відповідачем порушено його право на працю гарантоване статтею 43 Конституції України, статтями 1, 12 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати». Вказує, що з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах військовослужбовців у відношенні до інших працівників, за відсутності спеціальних норм, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення з роботи. Позивачем проведено розрахунок середнього заробітку за період з 12.10.2018 по 27.02.2020 в розмірі 286936,35 грн за формулою: 503 календарних дні прострочення помножити на 570,45 грн - розрахований позивачем розмір середньоденного грошового забезпечення. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 - 28446 гривень. У задоволенні позову в решті позовних вимог відмовити. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилися позивач та відповідач та оскаржили його в апеляційному порядку. 
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на те, що оскільки належні виплати позивачу при звільненні не були проведені у день його звільнення, тобто порушено порядок розрахунків, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач зобов`язаний здійснити позивачу виплату середнього заробітку за час затримки в повному обсязі в розмірі 234563,99 грн. Однак, судом першої інстанції не правильно проведені розрахунки і стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 28446 грн, тобто значну меншу суму. Таким чином, судом першої інстанції частково порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на хибне застосування судом першої інстанції ст. 117 КЗпП України, при стягненні заробітку за час затримки розрахунку за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій. Просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач, 03.09.2020 подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а його скаргу задовольнити в повному обсязі.
Позивач, у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним у ній. Просить апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення в частині відмови від позову скасувати, позов задовольнити повністю, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  стягнення з відповідача суми 234563,99 грн, яка обчислена на підставі статті 117 КЗпП України, буде надмірною та непропорційною, а тому достатнім та справедливим відшкодування ОСОБА_1 буде сума - 28446 грн, що дорівнює його двохмісячному середньому заробітку на час звільнення.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Національній гвардії України, 05.10.2018 прийнято рішення про його звільнення в запас Збройних Сил України, за станом здоров`я, яке реалізоване 12.10.2018 шляхом видачі наказу по особовому складу, відповідно до якого позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби є 12.10.2018, про що зазначено в наказі № 208-ос від 01.08.2019, тобто 12.10.2018 є останнім робочим днем.
В рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 300/41/20, яке набрало законної сили, встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України протиправно в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби не виплатила позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 30.03.2015 по 12.10.2018.
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, платіжним дорученням № 359 від 26.02.2020 нарахувала ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 26151,36 грн. 
ОСОБА_1 фактично ці кошти виплачені 27.02.2018, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 28.02.2020. Доказів подання та виконання платіжного доручення № 359 від 26.02.2020, саме в день його видачі, не подано. 
Сторони в цій справі не оспорюють розмір компенсації за невикористану додаткову відпустку, яка становить 26151,36 грн.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до    ст. 1 Закон № 2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ч. 2 ст. 1, 2 Закону № 2011-ХІІ,  у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частина 1, 2 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закон № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України – для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно абз. 1 п. 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі  Порядок № 178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Відповідно до п. 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пункт 4 Порядку №178 передбачає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач звільнений з військової служби 12.10.2019, а грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій виплачена лише 27.02.2020, що не заперечується сторонами.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 6   ст. 7 КАС України, передбачено, що у разі відсутності   закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує   закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого   закону   суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія   закону   та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Приписами   ст. 116 КЗпП України   передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до   ст. 117 КЗпП України   в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, норми   КЗпП України   не поширюються на військовослужбовців Національної гвардії України, в частині порядку та умов визначення оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців Національної гвардії України, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних      сум при звільненні, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію   закону, зокрема, норми ст. ст.   116,   117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, є помилковим покликання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що оскільки позивачу своєчасно виплатили грошове забезпечення, то позивач не має права на виплату середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час судового розгляду вказаної справи встановлено, що на день звільнення позивача у запас йому не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, тобто при звільненні, відповідач не провів повного розрахунку з ним. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у відповідності до приписів   ст.117 КЗпП України.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню компенсація за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.10.2018 по 27.02.2020.
Разом з тим, щодо самого розміру компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, згідно яких, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,    співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до п. 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: «https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/», середньозважена облікова ставка за кредитами: з 12.10.2018 по 25.04.2019 (196 днів) – 18% річних; з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 днів) – 17,5% річних; з 19.17.2019 по 05.09.2019 (49 днів) – 17% річних; з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) – 16,5% річних; з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 днів) – 15,5% річних; з 13.12.2019 по 30.01.2020 (49 днів) – 13,5% річних; з 31.01.2020 по 27.02.2020 (28 днів) – 11% річних.
Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (26151,36 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 6189,12 грн, тобто:
-           18% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,05%) х 196 днів = 2563,68 грн; 
-           17,5 % річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,05%) х 84 днів = 1098,72 грн; 
-           17% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,05%) х 49 днів = 640,92 грн; 
-           16,5 % річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,05%) х 49 днів = 640,92 грн; 
-           15,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,04%) х 49 днів = 512,54 грн; 
-           13,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,04%) х 49 днів = 512,54 грн; 
-           11% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 26151,36 грн х 0,03%) х 28 днів = 219,80 грн; 
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 2563,68 грн + 1098,72 грн + 640,92 грн + 640,92 грн +  512,54 грн  + 512,54 грн  + 219,80 грн = 6189,12 грн.
Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 6189,12 грн. 
Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Підпункт 168.1.1    п. 168.1    ст. 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Згідно абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Отже, враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд апеляційної інстанції вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
Враховуючі вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь ОСОБА_1 , повинен становити 6189,12 грн, оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при частковому задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст. ст.  310, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі № 300/568/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) середній заробіток (середній розмір грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.10.2018 по 27.02.2020, в розмірі 6189 грн 12 коп (шість тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень дванадцять копійок), без урахування обов`язкових податків та зборів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 05.10.2020.