Справа № 344/6537/20 
Провадження № 22-ц/4808/1055/20 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Маслей А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шевченка Кирила Тарасовича на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Польською М.В. 11 червня 2020 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позов мотивовано тим, що 13 січня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №18. У неї є малолітня дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільних дітей з відповідачем не має.
За час шлюбу сторони майже не проживали разом, оскільки відповідач перебував на заробітках в Польщі та Німеччині. Перебуваючи вдома, ОСОБА_1 ініціював сварки, які відбувались в присутності її малолітньої дочки і наносили їй психологічну та моральні травми. Крім того, ними двічі подавались заяви про розірвання шлюбу, які в подальшому відповідач забирав. Вважає, що їхнє подружнє життя не склалось через різні погляди на сімейне життя та втрату взаєморозуміння. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. За наведених обставин просила шлюб між ними розірвати, залишити за нею прізвище « ОСОБА_4 ».
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 13 січня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №18.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Шевченко К.Т. подав апеляційну скаргу. Вважає його передчасним та таким, що ухвалене з порушенням вимог, встановлених ст. 280 ЦПК України щодо проведення заочного розгляду справи.
Так, 30.05.2020 року батьком відповідача ОСОБА_5 було отримано ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26.05.2020 року про відкриття провадження у даній справі, оскільки особисто отримати таку ОСОБА_1 не міг, адже перебував за кордоном. В свою чергу, судове засідання по справі було призначене на 11.06.2020 року без урахування строку на відправку та отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження та матеріалів справи, що не давало можливості відповідачу належним чином скористатись своїми процесуальними правами. У зв`язку з тим, що батько не одразу зміг повідомити його про отримані з суду документи і неможливо, перебуваючи за кордоном, скористатись правовою допомогою, 11.06.2020 року ним було укладено Договір про правову допомогу засобами електронного зв`язку і 12.06.2020 року направлено до суду відзив на позов в межах 15-ти денного строку. За таких обставин вважає, що у суду були відсутні підстави для заочного розгляду справи.
Посилається і на те, що розгляд справи здійснювався на час дії карантину на всій території України, у зв`язку з чим обчислення процесуальних строків взагалі зупинилось.
Щодо суті спору зазначає, що істотною обставиною у справі є те, що позивачкою при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу було приховано той факт, що у них є спільна малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вихованням і утриманням якої займається ОСОБА_1 , і питання щодо місця проживання якої не було вирішене при розгляді даної справи. Оскільки позивач не бажає у добровільному порядку визнати факт батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він змушений був звернутись до суду із позовом про визнання батьківства та внесення відомостей у актовий запис про народження дитини.
Крім того, суд першої інстанції порушив право відповідача на отримання строку для примирення з позивачем, оскільки апелянт вважає, що вони можуть помиритись і продовжити подружні відносини.
Просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2020 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач також не заперечував щодо розірвання шлюбу, про що зазначив у смс-повідомленні, направленому їй у мобільному додатку «Viber». Їх шлюб існував виключно на її терпінні та надії на те, що відповідач змінить своє ставлення до неї та сімейних стосунків. Позов нею подано з твердим переконанням в намірі розірвати шлюб в судовому порядку, а збереження шлюбу суперечить її інтересам. Шлюб необхідний відповідачу лише для того, щоб залякувати та тероризувати її, а тому надання строку для примирення суперечить моральним засадам суспільства. Щодо позову про встановлення батьківства зазначає, що його не визнає, тим більше він не має нічого спільного з справою про розірвання шлюбу. Вважає, що чоловік, який бажає примиритись та зберегти шлюб, мав би поводитись інакше, ніж відповідач. У зв`язку з наведеним зазначає, що бажає розірвання шлюбу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду – без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.
Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили заочне рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (надалі – ОСОБА_2 ) зареєстрували шлюб 13 січня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №18, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 13 січня 2015 року (а.с. 6).
З копії постанови Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП вбачається, що 07.12.2019 року о 13:30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи в АДРЕСА_1 , вчиняв відносно своєї дружини ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, які полягали у принизливих висловлюваннях в її сторону, погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АА №345186 від 07.12.2019 року Разом з тим, провадження у даній справі було закрите за закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 122).
Задовольняючи позов та розриваючи шлюб між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально, його збереження суперечить інтересам позивача, а тому такий зберігати не доцільно.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104 та частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Відтак, суд першої інстанції, встановивши, що сторони не підтримують сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть, а їх шлюб існує лише формально, обґрунтовано задовольнив вказану позовну заяву.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції прав відповідача на участь у розгляді справи спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що представник відповідача – ОСОБА_7 брав участь під час розгляду заяви про перегляд заочного судового рішення (а.с. 92), а також був присутній при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та у повному обсязі мав можливість реалізувати надані йому законом процесуальні права щодо спростування доводів позовної заяви.
В апеляційній скарзі апелянт посилається і на те, що судом першої інстанції було порушено права відповідача на отримання строку для примирення з позивачем. Крім того, до апеляційної скарги також долучено клопотання про надання подружжю строку для примирення. Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.
У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Передбачене частиною першою статті 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (пункт п`ятий частини першої статті 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі №200/952/18.
Беручи до уваги те, що ні у заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі на рішення місцевого суду ні відповідачем, ні його представником не обґрунтовувалась необхідність надання строку на примирення подружжя, крім посилань на наявність спільної малолітньої дитини, батьківство відповідача щодо якої не підтверджене, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 не бажає зберігати подружні відносини із ОСОБА_1 доводи відповідача про порушення його права на призначення подружжю строк для примирення є безпідставними.
У зв`язку з наведеним колегія суддів не вбачає і підстав для задоволення клопотання апелянта про надання сторонам строку для примирення.
Судом апеляційної інстанції відхиляються і доводи апелянта стосовно не вирішення судом першої інстанції питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на таке.
За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 від 20.11.2012 року її батьком являється ОСОБА_8 (а.с. 9).
На час прийняття оскаржуваного заочного рішення, як і на час його перегляду судом першої та апеляційної інстанції будь-якого рішення про визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не прийнято.
Більше того, з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, залишити за нею прізвище « ОСОБА_4 » (а.с. 1-4).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відтак, місцевим судом під час розгляду цієї справи взагалі не вирішувалось питання про визначення місця проживання дитини, оскільки така позовна вимога не заявлялась.
За таких обставин суд першої інстанції виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Пунктом четвертим частини шостої статті 19 ЦПК України визначено, що справи про розірвання шлюбу є малозначними справами.
За приписами пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шевченка Кирила Тарасовича залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                                О.О. Томин 
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин 
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 1 жовтня 2020 року.