ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 183/4541/20(2-а/183/191/20)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,     
за участю секретаря судового засідання Комар Н.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 та адвоката Врадій Лілії Миколаївни   на  рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2020 р. (суддя Сорока О.М.)  по справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  до громадянина Грузії ОСОБА_1 про  видворення за межі території України

в с т а н о в и В:

20.08.2020 р.  Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  звернулося  до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської  області   з адміністративним позовом до громадянина Грузії ОСОБА_1 про   затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, де просили  затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України і вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20.08.2020 р. Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  звернулося  до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської  області   з адміністративним позовом до громадянина Грузії ОСОБА_1 про   примусове видворення за межі України, де просили примусово видворити за межі України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської  області   від 21.08.2020 р.  об`єднані в одне провадження  справи за позовами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  до громадянина Грузії ОСОБА_1 про   затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України за № 183/4541/20 та Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  до громадянина Грузії ОСОБА_1 про   примусове видворення за межі України за № 183/4540/20, присвоївши № 183/4541/20.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2020 р.  позовні вимоги задоволені, затримано та поміщено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні; примусово видворено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  за межі території України, рішення в частині затримання та поміщення до тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні - підлягає негайному виконанню.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не має законних підставі для перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, що свідчить про те, що останній порушив вимоги ст. 4,9,16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до вимог ч.3 ст. 29 Закону підлягає примусовому видворенню.
Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 р.  вирішено затримати та помістити громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців до 21.02.2022 р. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду,  прийняти нову постанову про відмову в задоволенні   позовних вимог.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що на території України ОСОБА_1 проживає з 1996 р., має власне житло, виділене радгоспом, працює, має громадянську дружину та на утриманні  її трьох дітей, має власне господарство та земельну ділянку.
На апеляційну скаргу відповідача, позивачем подано відзив, де зазначили, що  рішення суду є законним та обгрунтованим,  підстави для його скасування відсутні, оскільки ОСОБА_1 проживав в АДРЕСА_1 , без реєстрації один, актові записи про реєстрацію шлюбу, усиновлення та визнання батьківська відсутні. Крім того, ОСОБА_1 на території України проживає  з 1996 р., порушує вимоги чинного законодавства та з 1996 р. не вжив жодних заходів для легалізації свого перебування на території України
Не погодившись з прийнятим рішенням, представник відповідача - адвокат Врадій Лілія Миколаївна  подала апеляційну скаргу, де просила скасувати рішення суду.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що  позивачем пропущений строк для звернення до суду,  постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 2а/0470/11224/11 від 19.10.2011 р.  в задоволенні адміністративного позову Новомосковського МВ по обслуговуванню м. Новомосковська та Новомосковського району ГУМВС України в Дніпропетровській області до   ОСОБА_1 про видворення за межі України - відмовлено, та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018 р. по справі № 183/597/18 (2-а/183/99/18), якою залишено в силі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.03.2018 р. за адміністративним позовом ГУ ДМСУ у Дніпропетровській області до громадянина Грузії   ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, примусове видворення за межі України - відмовлено.
Крім того, судом не взято до уваги, що 05.11.2019 р. позивачем  відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності відповідача та накладено штраф і в той же день прийнято рішення № 19 про примусове повернення за межі України та зобов`язано відповідача залишити територію України до 11.11.2019 р., що ОСОБА_1 не виконав, однак,  рішеннями судів вже встановлено наявність у відповідача міцних соціальних  зав`язків,   проживання однією сім`єю  з цивільною дружиною та перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, тобто наявність у відповідача мети, сім`ї та підстав подальшого проживання на території України.
В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач  та його  представник просили  задовольнити апеляційні скарги,  позивач проти задоволення апеляційних скарг заперечувала.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу та свідка, суд дійшов висновку про задоволення  апеляційних скарг, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 04.11.2019 р. працівниками сектору превенції Перещепинського ВП НВП за адресою с. Голубівка вул. (Українська) Кірова,40 виявлений громадянин Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство України в міграційній сфері та незаконно перебуває на території України, і якому рекомендовано з`явитися 05.11.2019 р. до Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. 
05.11.2019 р.  посадовою особою позивача відносно відповідача  складено протокол про адміністративне правопорушення № ПР МДН 000295 за статтею 203 ч.1 КУпАП та в той же день  винесена постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1   за порушення ч.1 ст. 203 КУпАП, а саме, за те, що гр. Грузії ОСОБА_1 , вчасно не виїхав з України після закінчення терміну перебування, тому що мав проблеми зі здоров`ям та в зв`язку з фінансовими труднощами, що є порушенням ч.3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ч.16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за що  на ОСОБА_1  накладено  адміністративне стягнення в вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.
Крім того, рішенням Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №19 про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 05.11.2019 р.  вирішено примусово повернути за межі України громадянина  Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати громадянина  Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити територію України у термін до 11.11.2019 р.; заборонити в`їзд на територію України громадянину  Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 3 роки з дати прийняття рішення.
Відповідно попередження, громадянин  Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.11.2019 р. зобов`язався не пізніше 11.11.2019 р. залишити територію України, але дане рішення не виконано.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2019 р. позивачем  виявлений факт порушення відповідачем ч.1 ст. 203 КУпАП, 05.11.2019 р. накладене стягнення на ОСОБА_1 , тобто даною постановою підтверджується наявність порушення відповідачем і дана постанова набуває чинності тільки після  закінчення строку на її оскарження, але  в той же день,  коли постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, як підстава для примусового повернення з України,  станом на 05.11.2019 р. - не набула чинності, 05.11.2019 р. позивач виносить рішення №19 про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 та надає строк  до 11.11.2019 р.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що  при встановленні  строку для примусового повернення слід його визначати таким чином, щоб особа мала можливість  і оскаржити постанову про притягнення до відповідальності та реально виконати  таке рішення. 
З матеріалів справи також слідує, що   відповідач ОСОБА_1  прибув на територію України в 1997 р. за паспортом Радянського Союзу,  та згідно довідки Голубівського старостинського округу Перещепинської сільської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно фактично проживає один за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації. 
Віповідно відповіді Голубівського Старостинського округу Перещепинської міської  ради ОТГ  від 18.09.2020 р.   ОСОБА_1 власного житла не має, будинок, де він проживав, є безхозний та підлягає знесенню.
Згідно  довідки - характеристики  Голубівського старостинського округу Перещепинської сільської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з січня 1997 р. по червень 2009 р. з періодичними звільненнями працював на сільгосппідприємствах в селах Голубівка та Губиниха, з квітня 2004 р. по вересень 2011 р. працював в КП с. Голубівка, а в останній час - працює по найму. За період проживання в с. Голубівка зарекомендував себе з позитивної сторони, з сусідами підтримував добросусідські відносини, відповідальний, приймав активну участь в громадському житті села, протягом 2020 р. благодійно виконував зварювальні роботи щодо  виготовленню вуличного спортивного майданчика, скарг та заяв на поведінку ОСОБА_1 не надходило.
Згідно виписок з медичних карт хірургічного відділення  Комунального закладу «Новомосковської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної ради щодо  (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений діагноз: № 4547 за період з 06.08.2016 р. по 23.08.2016 р. «інфікована  рана правої голені, Рожисте  запалення правої нижньої кінцівки. Некротична форма А 51.5.» та № НОМЕР_1 за період з 24.08.2016 р. по 30.08.2016 р. -  основний діагноз: інфікована рана правої голені А 51.5., «Некректомія інфікованої  рани правої голені».
Згідно пояснень свідка ОСОБА_3 ,  з 2001 р. проживала з ОСОБА_1 , всього  18 років, разом виховали трьох її дітей, які відповідача називали батьком. Останнім часом ОСОБА_3 проживає  в іншому населеному пункті разом зі старшою донькою ОСОБА_4 та допомагає виховувати внука, а наймолодший син весь час проживав з батьком - ОСОБА_1 . Крім того, зазначила, що вона не працювала, займалася домашнім господарством, та вся сім`я перебувала на утриманні ОСОБА_1 . Також додала, що   до цього час підтримує сімейні відносини з ОСОБА_1 , та після поміщення його в пункт тимчасового перебування, передавала через адвоката медичні препарати для лікування ноги.
Також судом встановлено, що рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 2а/0470/11224/11 від 19.10.2011 р.,  Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018 р. по справі № 183/597/18 (2-а/183/99/18) вже встановлений факт про те, що  у відповідача ОСОБА_1 є сім`я, мета та підстави для подальшого проживання на території України. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).
Згідно частини 5 названої статті Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 , проживає на території України з 1997 р. без реєстрації,   має громадянську дружину ОСОБА_3 , її неповнолітнього сина, які перебувають на його утриманні. 
При цьому, судом встановлено, що громадянин республіки Грузії ОСОБА_1  перебуває на території України  без реєстрації   та з порушенням вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що є безумовною підставою, передбаченою статтею 26 Закону №3773-VI, для повернення особи до країни походження.
Статтею 30 Заколну України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що « 1. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
…3. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
4. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців».
З аналізу наведених норм слідує, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.
Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Отже, обов`язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення і як слідує з матеріалів справи, таке рішення було прийняте 05.11.2019 р.
Що стосується вимоги про затримання та поміщення громадянина ОСОБА_1  до ПТПІ,  суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.
Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 (далі - Положення №1110), визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Частиною другою статті 183-7 КАС України передбачено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов`язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
З аналізу наведених норм чинного законодавства слідує, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.
В такому випадку клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення.
Ураховуючи, що позивачем не доведено факту того, що відповідач перешкоджатиме проведенню процедури видворення або  існує ризик його втечі, підстави для його затримання відповідно до статті 183-7 КАС України відсутні.
У загальній декларації прав людини від 10 грудня 1948 року статтею 29 визначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. 
Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Водночас, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.
Відповідно до статті 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_1 тривалий час, а саме, 18 років, починаючи  з 2001 р. проживає  в АДРЕСА_1  однією сім`єю з ОСОБА_3 ,  виховує її неповнолітнього сина, який знаходиться на  утриманні ОСОБА_1 та протягом чотирьох років має захворювання  - інфіковану рану правої голені.
Крім того,  з матеріалів справи слідує, що  відсутні дані про будь-які дії позивача, що б суперечили інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України.
Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо асоціальної чи протизаконної характеристики позивача.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, необхідно зазначити, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дітьми та дружиною, складають "сімейне життя" для цілей застосування статті 8 Конвенції (пункт 65 постанови у справі "Нунез проти Норвегії" (Nunez v. Norway) від 28 червня 2011 року (заява №55597/09).
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що втручання в сімейне та особисте життя   ОСОБА_1 є необхідним у демократичному суспільстві  в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції  не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне апеляційні скарги  задовольнити, а рішення  суду - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в  задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 315,317,321,322 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги громадянина Грузії ОСОБА_1 та адвоката Врадій Лілії Миколаївни - задовольнити.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2020 р.  - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова