Справа № 459/3790/18                                Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/638/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Матяш С.І.
з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2019 року в складі судді Новосада М.Д. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,-
встановила:
У грудні 2018 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.
Вимоги обгрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 10.09.1994, у якому у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя не склалось з 2005 року у зв`язку із тим, що відповідач зловживав спиртним, ображав її, застосовував фізичне та психологічне насильство. 10.05.2018 відповідач наніс їй численні ножові поранення, на даний час він перебуває під вартою по кримінальній справі, яка розглядається Галицьким районним судом м. Львова. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим, суперечить її інтересам та загрожує життю. Під час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали житло, яке здається родичам чоловіка в оренду. Вона з донькою вимушена проживати в орендованій квартирі. Дитина перебуває на її утриманні. Відповідач нехтував своїми обов`язками щодо виховання та утримання доньки, витрачав кошти на алкоголь та гральні апарати, добровільно коштів на утримання доньки не надає, матеріально не допомагає, інших утриманців та дітей не має.
Через страх та необізнаність вона не зверталась з позовом про стягнення аліментів, тому просила стягнути з відповідача аліменти за минулі три роки до повноліття дитини. Крім того вказала, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки, не піклується про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток. Останній жорстоко поводився з дітьми та з нею, здійснив замах на її життя, тому вважає, що його необхідно позбавити батьківських прав. 
Просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 30% від його доходів за попередні 3 роки, позбавити відповідача батьківських прав, розірвати шлюб.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2019 року позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав - задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10.09.1994 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис 392 - розірвано.
ОСОБА_1  позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1   в користь  ОСОБА_3  аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 17.12.2018 року до повноліття дитини.
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір у розмірі 2114 грн.
Рішення суду в частині позбавлення батьківських прав та визначення розміру аліментів оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає в цій частині рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Покликаючись на норми Сімейного кодексу України, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № № «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», практику Європейського суду з прав людини у зазначеній категорії справ, зазначає, що батьківські права належать до природніх прав та навіть у випадку недостатності рівня участі відповідача у вихованні та утриманні дитини, це ще не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки така міра є виключною.
Крім цього, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків покладено на позивача.
Звертає увагу на те, що заперечував проти вимог щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки дбав про доньку, утримував, цікавився її внутрішнім світом, спілкувався з нею та не вчиняв жорстокого поводження, забезпечував можливість її навчання та дозвілля, однак на даний час не може опікуватися донькою, оскільки перебуває під вартою, однак за місцем праці та проживання характеризується позитивно.
Покладаючи в основу рішення пояснення позивачки та доньки, суд не взяв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини ВК Червоноградської міської ради від 07.05.2019 про недоцільність позбавлення його батьківських прав.
Також, суд не взяв до уваги покази свідків, зі слів яких слідувало те, що позивачка не повідомляла про застосування щодо неї насильства і до доньки, відповідач поводився з донькою нормально, ходив у церкву, неодноразову гуляли у трьох з дідусем ОСОБА_7 , а також покази свідка ОСОБА_8 про те, що у 2017 році позивачка повідомила про наявність у неї інтимних стосунків з іншим чоловіком та те, що він неодноразово разом з донькою шукали позивачку.
Вважає, що доказами об`єктивного характеру підтверджується те, що він дбав про доньку та нормально до неї відносився.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував неприязних конфліктних відносин між сторонами, постійне проживання доньки з позивачкою, її майнову залежність від неї, що не виключає непрямого впливу на доньку.
При цьому, на під час розгляду питання про доцільність позбавлення його батьківських прав на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, донька повідомила, що любить його, про спільне проведення часу, суд не звернув увагу на те, що думка дитини істотно змінилась при її заслуховуванні в судовому засіданні.
Звертає увагу на те, що на момент допиту свідка ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_4) вже півтора року утримувався під вартою, тому обставини та покази про те, що три останні роки виганяв позивачку та бив її, не могли мати місце.
Стверджує, що суд розцінив факт обвинувачення його у вчиненні злочину, як доведеність факту його вчинення.
Заперечуючи вимоги стосовно стягнення аліментів, свої доводи зводить до того, що перебуває під вартою, відтак знаходиться на повному державному утриманні, не отримує доходів, тому просив визначити розмір аліментів у твердій грошові сумі, оскільки сплата аліментів у частці від заробітку буде визначатися виконавцем виходячи з середнього заробітку по регіону та буде для нього не посильним.
Вважає, що відсутність будь якого доходу, свідчить про відсутність підстав для стягнення з нього аліментів у частці від заробітку, покликається на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10.09.2018 у справі 486/466/18.
Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2019 року в частині позбавлення батьківських прав та визначення розміру аліментівта ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав відмовити, стягувати з нього аліменти на утримання доньки в розмірі 109 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття. В решті рішення залишити без змін.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.
Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 в судове засідання не прибули, представник подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційний розгляд справи провести за відсутності позивача та представника, оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду лише в частині задоволення вимог про позбавлення його батьківських прав та не погоджується із розміром стягнутих аліментів, колегія суддів, враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, місцевий суд виходив з пояснень позивачки та доньки сторін про те, що відповідач належним чином не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу.
Суд вважав, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання дитини, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні ним своїми обов`язками.
Крім цього, суд зазначив, що відповідач неодноразово застосовував фізичну силу по відношенню до дочки та позивачки, ображав їх, поводився агресивно, перебуває в місцях позбавлення волі, тому дійшов висновку, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки, що відповідатиме її інтересам.
При цьому, суд звернув увагу на те, що змінити поведінку відповідача у кращу сторону неможливо, оскільки останній перебуває у місцях позбавлення волі, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину відносно позивачки, пов`язаного із насильством.
Що стосується вимоги про стягнення аліментів, суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини і сторін у справі, те, що відповідач не має доходів, перебуває в місцях позбавлення волі, проживання і перебування спільної доньки сторін на утриманні позивачки.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність присудження аліментів з відповідача в користь позивачки на утримання дитини у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Разом з цим, оскільки позивачка не надала доказів того, що вона вживала належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, у вимозі про стягнення аліментів за минулий час суд відмовив.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК Українизобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1994, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Львівської області, актовий запис № 392 (т. 1 а.с. 17, 34).
За час подружнього життя у сторін народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 9).
Згідно із довідкою № 01-14/95 від 17.12.2018 року донька сторін навчається у 6-Б класі Червоноградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 (т. 1 а.с. 10).
Позивачка з 03.10.2018 працює продавцем в магазині «О,Ля» у м. Червонограді та отримує заробітну плату у розмірі 3850 грн., що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_11 від 02.12.2018 (т. 1 а.с. 14).
За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків з 4 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 року Червоноградського управління ГУ ДФС у Львівській області від 10.12.2018 року позивачка не має інших джерел доходів (т. 1 а.с. 16).
В свою чергу, відповідач до травня 2018 року працював верстатником деревообробних верстатів 2-го розряду у ТзОВ «ВМВ Холдінг», що підтверджується довідкою про доходи за 2018 рік, розмір його доходу з січня по травень 2018 року складав 13 494,86 грн. (т. 1 а.с. 66).
З копії довідки ДУ «Львівська установа виконання покарань № 19» від 14.09.2018 встановлено, що відповідач ОСОБА_1 арештований 10.05.2018 Червоноградським ВП ГУ НП у Львівській області за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, з 14.05.2018 по теперішній час утримується у Львівській установі виконання покарань (№ 19). Крім цього, ОСОБА_1 перебуваючи в установі на повному державному утриманні доходів не отримує та допомоги на утримання сім`ї не надає (т. 1 а.с. 67-68).
Разом з цим, з довідки про склад сім`ї № 4930 від 11.03.2019 встановлено, що донька сторін ОСОБА_6 зареєстрована разом із батьком (відповідачем) у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, фактично проживає разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 , яку остання орендує, що підтверджується копією договору оренди квартири від 15.03.2017 (т. 1 а.с. 69, 123-124).
Звертаючись з позовними вимогами, зокрема в частині необхідності позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів, а також обгрунтовуючи такі позивачка ОСОБА_3 свої доводи в цій частині зводила до того, що відповідач добровільно коштів на утримання доньки не надає, матеріально не допомагає, інших утриманців та дітей не має, поставив її у скрутне матеріальне становище, фактично стверджувала, що під час перебування у шлюбі відповідач нехтував своїми обов`язками щодо виховання та утримання доньки, витрачав кошти на алкоголь та гральні апарати.
Відношення відповідача до цих позовних вимог фактично аналогічне, доводам апеляційної скарги, мотиви та обґрунтування якої зазначено вище. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України.
СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.
Згідно із п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктом 16 цієї ж Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема один з батьків.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Фактично вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав та відповідний висновок суду з цього приводу, обґрунтовані поясненнями позивачки та неповнолітньої доньки сторін, які стверджують, що відповідач належним чином не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу.
Поряд з цим, сама ж донька сторін ОСОБА_6 у своїх поясненнях щодо заперечення певних обставин поведінки її матері, зазначала про факт відкриття батьком для неї банківської картки «Юніор» (т. 1 а.с. 83).
Звертаючись в червні 2018 року (на час коли позивач вже перебував в місцях позбавлення волі) з позовними вимогами позивачка зазначала, що інших утриманців та дітей відповідач не має, при цьому, як вже зазначалося, останній до травня 2018 року працював верстатником деревообробних верстатів 2-го розряду у ТОВ «ВМВ Холдінг» та отримував відповідний заробіток, докази того, що такий витрачався не у цілях сім`ї, зокрема в інтересах доньки, в матеріалах справи відсутні, а позивачкою не надані.
Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі, відповідач звертає увагу на те, що добре поводився з донькою, ходив у церкву, неодноразову гуляли у трьох з дідусем ОСОБА_7 . Зазначене підтверджується копіями фотознімків (т. 1 а.с. 84-90).
Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Разом з цим, згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно із Витягу з рішення ВК Червоноградської міської ради від 30.05.2019 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини», комісією з питань захисту прав дитини від 07.05.2019 вирішено про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 105).
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не навів доводів про те, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини, як підставу незгоди з таким.
Також, судова колегія звертає увагу, що обґрунтовуючи вимогу про позбавлення батьківських прав, позивачка так і донька сторін зазначає про жорстоку поведінку відповідача, що є окремою підставою для задоволення такої вимоги, проте як підставу звернення із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, саме жорстока поведінка по відношенню до доньки, позивачка не зазначала.
В цьому контексті колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що пояснення малолітньої доньки, які зводяться до того, що батько піднімав руку на неї, брата та маму, поводився агресивно, можуть бути не об`єктивними, оскільки волевиявлення малолітньої особи у віці до чотирнадцяти років залежить від волевиявлення її батьків, у даному випадку від матері.
В свою чергу, згідно копій характеристик від 11.05.2018 та 18.05.2018 та довідок підтверджується, що відповідач по місцю проживання та по місцю праці характеризується позитивно, проявив себе кваліфікованим та вмілим працівником, стягнень не мав, скарг на нього не поступало, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебував (т. 1 а.с. 70-73).
Поряд з цим, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_1 перебуває у місцях позбавлення волі, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину відносно позивачки, пов`язаного із насильством, що підтверджується копією обвинувального акту від 10 травня 2018 року (т. 1 а.с. 11-13).
Як вбачається з копії висновку експерта №75/2018 від 22.05.2018 року у позивачки було виявлено ряд тілесних ушкоджень у виді проникаючих поранень, які могли утворитись від контакту із гострими предметами з колюче-ріжучими властивостями, які могли виникнути 10.05.2018 року та відносяться в тому числі до тяжких тілесних ушкоджень.
У провадженні Галицького районного суду м.Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 115 КК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені обставини, як і доводи позивача чи відповідача стосовно їх особистої поведінки один до одного чи поведінки їх у суспільстві, не мають правового значення для вирішення вимоги про позбавлення батьківських прав, однак оцінюються крізь призму спірних правовідносин.
Заходи впливу до відповідача не вживалися, а невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що зібраними по справі доказами у їх сукупності не доведено наявності передбачених у ст. 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги в цій частині.
Таке рішення суд приймає виключно в інтересах дитини та надає можливість батькові та доньці налагодити їх родинні стосунки.
В свою чергу, у разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.
Враховуючи роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, при цьому у зв`язку з перебування ОСОБА_1 у місцях позбавлення волі покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків на даний час не є можливим.
В свою чергу, обгрунтування заперечень сторони відповідача щодо відсутності підстав, на його думку, для стягнення аліментів взагалі, в контексті покликання на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10.09.2018 у справі 486/466/18, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у цій справі мали місце інші правовідносини, зокрема, позивачка зверталася до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів (тобто раніше стягнутих судом), при цьому у даній справі вирішується питання стягнення аліментів (вперше), тому слідуючи принципу диспозитивності, питання присудження розміру аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) батька дитини чи у твердій грошовій сумі, вирішується виключно за вибором того з батьків, в даному випадку матері, разом з яким проживає дитина.
Враховуючи наведене, будь які обґрунтування сторони відповідача стосовно наявності підстав для стягнення аліментів у твердій грошовій формі, подані в якості заперечень стосовно стягнутих аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу), не мають правового значення.
Колегія суддів виходить з того, що батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.
Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.
Визначений судом першої інстанції розмір аліментів не суперечитиме закону та відповідатиме фактичним обставинам справи, а також не спростований відповідачем, тому рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені вище обставини справи та висновки колегії суддів за результатами перевірки та оцінки таких, свідчать про часткову підставність доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та необхідність часткового скасування оскаржуваного рішення суду.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про позбавлення  ОСОБА_1   батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2020 року.

Головуючий:                                                                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                                    С.М. Бойко

С.М. Копняк