ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/9920/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління МВС України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі №160/9920/19 за позовом   ОСОБА_1       до  Головного управління МВС України в Дніпропетровській області     про стягнення грошових коштів,- 
ВСТАНОВИВ:

11.10.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області,  з урахуванням уточненого позову від 05.11.2019 року, з вимогами про: стягнення з Головного управління МВС України в Дніпропетровській області надбавку за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 62,11грн., остаточно визначити цю суму на день фактичного розрахунку або винесення рішення судом; допомоги та її  частину в розмірі 43189,36 грн., встановити цю суму на день фактичного розрахунку або прийняття судового рішення; надбавки за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань, їх частини в розмірі 6431,68грн., скорегувати цю суму на день фактичного розрахунку або проголошення рішення; надбавки за безперервну службу та їх частини в розмірі 1951,87 грн., визначити цю суму на день фактичного розрахунку або розгляду справи; премію та її частини в розмірі 26511,59 грн., встановити цю суму на день фактичного розрахунку або постановлення рішення судом;  доплати за роботу в нічний час, компенсації за службу в понаднормовий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, її частини; компенсації втрати частин грошового забезпечення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не було виплачено вищезазначених сум грошового забезпечення як за час роботи з 04.08.1998 року по 05.10.2010 року, так і при звільненні, чим порушено його права та вимоги трудового законодавства.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року позов задоволено частково.
Зобов`язано  Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в  розмірі місячного  грошового забезпечення на рік за 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 роки.
Зобов`язано  Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за безперервну роботу за період з серпня 2000 року по травень 2003 року. 
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
На вказане рішення суду позивачем та відповідачем подані апеляційній скарги.
Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині позов задовольнити. Також просить змінити судове рішення в частині задоволених позовних вимог  щодо періоду з 1998р. стосовно матеріальної допомоги, та з серпня 1998р. по квітень 2003р. стосовно надбавки за безперервну роботу.
Апеляційна скарга обґрунтована неврахуванням судом першої інстанції всіх доводів позивача. Відсутністю мотивів в частині  відмови у задоволенні позовних вимог та не зазначення інших видів виплат, щодо яких і було подано позов. Також зазначив про неврахування судом першої інстанції того, що відповідачем невірно зазначається строк зберігання наказів. 
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволені скарги.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скаргу обґрунтована неврахуванням судом першої інстанції відсутність доказів подання позивачем рапортів на надання матеріальної допомоги та наказів про надання такої. Також невірне застосування судом норм матеріального права призвело до задоволення позовних вимог в частині щодо безперервного стажу, проте позивач не проходив службу на такій посаді.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.
Відповідачем подано на вимогу суду апеляційної інстанції копії особових карток позивача щодо грошового забезпечення. Щодо надання копій наказів про встановлення надбавок, премій, заохочень, тощо, надали довідку про відсутність таких на зберіганні, накази по особовому складу також відсутні у відповідача. Надали довідку про знищення розрахунково-платіжних документів. Звіти про суми нарахованого грошового забезпечення відповідачем не застосовувались. Платіжні документи що підтверджують факт виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 знищені.
Справа розглянута судом апеляційної інстанції із застосуванням режиму відео-конференції.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.
Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги органу МВС, просив її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.
Заслухавши сторін, суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на таких посадах:
з 01.08.1994 року по 04.08.1998 року – куранта Донецького інституту внутрішніх справ (наказ ДІВС від 24.07.1994 року № 167о/с);
з 04.08.1998 року по 09.12.1998 року – оперуповноважений Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ УМВС від 04.08.1998 року № 119о/с);
з 09.12.1998 року по 05.09.2001 року - оперуповноважений Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ УМВС від 09.12.1998 року № 038);
з 05.09.2001 року по 01.07.2004 року - оперуповноважений Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ УМВС від 05.09.2001 року № 589);
з 01.07.2004 року по 26.09.2007 року – оперуповноважений в особливо важливих справах Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ УМВС від 29.06.2004 року № 121о/с);
з 26.09.2007 року по 01.08.2008 року - оперуповноважений в особливо важливих справах Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ УМВС від 10.10.2007 року № 198дск);
з 01.08.2008 року по 01.09.2008 року - оперуповноважений в особливо важливих справах Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ УМВС від 15.07.2008 року № 108о/с);
з 01.09.2008 року по 09.12.2008 року - оперуповноважений в особливо важливих справах Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області (наказ від 26.08.2008 року № 128о/с);
з 09.12.2008 року по 13.01.2009 року – помічник начальника відділу - оперативний черговий чергової частини штабу Саксаганського районного відділу  Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області (наказ ГУМВС від 09.12.2008 року № 262о/с);
з 13.01.2009 року по 16.03.2010 року - заступник начальника відділу - начальник штабу Саксаганського районного відділу  Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області (наказ ГУМВС від 13.01.2009 року № 2о/с);
з 16.03.2010 року по 24.07.2010 року - оперуповноважений в особливо важливих справах Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області (наказ від 15.03.2010 року № 77о/с);
з 24.07.2010 року по 05.10.2010 року - оперуповноважений в особливо важливих справах Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області (наказ ГУМВС від 24.07.2010 року № 1256дск).
На підставі наказу  ГУМВС України в Дніпропетровській області від 05.10.2010 року № 228о/с ОСОБА_1 звільнений з 05.10.2010 року з органів внутрішніх справ у запас відповідно до пункту 64 “Б” (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.
Позивач вважаючи, що під час проходження служби та при звільненні не були виплачені премії, надбавки, допомога та інші  грошові кошти, які підлягали нарахуванню та виплаті за службу в умовах режимних обмежень, особливі умови служби, роботу в нічний час звернувся з вимогою до відповідача.
На письмові звернення  позивача до ГУМВС України в Дніпропетровській області  останнім було відмовлено у здійсненні виплати відповідних коштів.
Вважаючи таку відмову Головного управління МВС України в Дніпропетровській області щодо невиплати позивачу  надбавки за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 62,11грн., допомоги та її  частини в розмірі 43189,36 грн., надбавки за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань, їх частини в розмірі 6431,68грн., надбавки за безперервну службу та її частину в розмірі 1951,87 грн., премії та її частини в розмірі 26511,59 грн., за час проходження служби  з 04.08.1998 року по 05.10.2010 року,  позивач звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення,  суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання нарахувати позивачеві матеріальну допомогу в  розмірі місячного  грошового забезпечення на рік за 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 роки та надбавку за безперервну роботу за період з серпня 2000 року по травень 2003 року, інші вимоги визнав необґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, проте вважає помилковими висновки суду в частині задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Стосовно позовної вимоги про стягнення надбавки за службу в умовах режимних обмежень за період з серпня по грудень 1998 року у сумі 62,11 грн.
Отже спірним є період серпень – грудень 1998року.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну таємницю"(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна таємниця - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, зовнішніх відносин, державної безпеки і охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди життєво важливим інтересам України і які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею та підлягають охороні з боку держави.
Ступінь секретності - категорія, яка характеризує важливість такої інформації, можливу шкоду внаслідок її розголошення, ступінь обмеження доступу до неї та рівень її охорони державою. Критерії визначення ступеня секретності інформації встановлює Державний комітет України з питань державних секретів.
Згідно із приписами ч. 1 ст. 22 вказаного Закону допуск до державної таємниці надається на підставі наказу керівника підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.
Відповідно до ст. 29 вказаного Закону, у випадках, коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин має постійно працювати з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри і порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно пункту 2 Положення про види, розміри і порядок надання  компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. N 414 ( Положення № 414),   особам,  які  працюють   в   умовах   режимних   обмежень, установлюється  надбавка  до  посадових  окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації:     відомості та  їх  носії,   що  мають   ступінь   секретності "особливої важливості", - 20 відсотків;  відомості та  їх носії,  що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та  їх  носії,   що   мають   ступінь   секретності "таємно", - 10 відсотків. 
Відповідно до пункту 5 Положення № 414, такими,  що постійно працюють з відомостями, що становлять  державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками  або  на  час  виконання  робіт  згідно  з  укладеними договорами займаються    розробленням,   виготовленням,   обліком, зберіганням,   використанням   документів,   виробів   та   інших матеріальних  носіїв  державної таємниці,  приймають рішення з цих питань  або  здійснюють  постійний  контроль  за  станом   захисту державної таємниці. 
Пунктом 6 Положення   № 414 визначено, що персональний  склад  осіб,  які працюють в умовах режимних  обмежень,  та  розмір  надбавки  визначається  державним  органом, підприємством,  установою,  організацією,  де  працюють  ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних  ставок)  виплачується  за наявності дозволу (ліцензії) на діяльність,  пов`язану з державною таємницею,  відповідно статті  19  Закону  України  "Про  державну таємницю".
Враховуючи зазначені норми законодавства, необхідною умовою для надання допуску до державної таємниці та отримання надбавки відповідно до ступеня секретності є видання відповідного  наказу керівником підприємства.
Як свідчать встановлені обставини справи, 04.08.1998 року позивач, відповідно до наказу УМВС від 04.08.1998 року № 119о/с - оперуповноважений Нікопольського відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області.
Надбавка за службу в умовах режимних обмежень була встановлена позивачу наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 11.12.1998 року № 632 у розмірі 15% посадового окладу. Зазначене підтверджено і копіями особової картки грошового забезпечення позивача.
Інформація  щодо встановлення ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень у період з серпня 1998 року по 10.12.1998 року відсутня.
Враховуючи вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення надбавки за службу в умовах режимних обмежень у період з 05.08.1998 року по 10.12.1998 не підлягають задоволенню.
Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі щодо неможливості виконувати обов`язки без наявності допуску, не є підставою для стягнення такої надбавки, оскільки відповідно до норм чинного законодавства, для отримання надбавки передбачено видання відповідного  наказу керівником, а такий прийнято 11.12.1998 року за № 632.

Стосовно позовної вимоги про стягнення надбавки за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань, їх частини в розмірі 6431,68грн. за період з серпня 2000 по березень 2007 роки, стягнення премії та її частини в розмірі 26511,59 грн., за час проходження служби  з 04.08.1998 року по 05.10.2010 року.
Так відповідно до пп. “а” п.  3 Указу Президента України від  4 жовтня 1996 року N 926/96  “Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ”, надано право керівникам органів внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів установлювати надбавки особам  рядового  і  начальницького  складу  органів  внутрішніх справ: за високі  досягнення у службі та виконання особливо важливих завдань - до 50 відсотків посадового окладу. У разі несвоєчасного, неякісного виконання завдань   ці надбавки   скасовуються  або зменшуються.
Відповідно до пп. “б” п. 3 Указу Президента України від  4 жовтня 1996 року N 926/96      “Про умови грошового забезпечення осіб  рядового і начальницького складу та оплати  праці працівників органів внутрішніх справ”, надано право керівникам органів внутрішніх справ  у  межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів преміювати осіб рядового і начальницького  складу  органів внутрішніх справ  відповідно  до  їх  особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання,  створеного у розмірі чотиримісячного фонду   грошового забезпечення,   без  обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. 
Згідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України № 750 від 31.10.1996 р. встановлено, що преміювання здійснюється за окремим рішенням керівників тільки в межах фонду грошового утримання (заробітної плати) при наявності фінансових можливостей з урахуваннями особистого внеску працівників в загальні результати оперативно-службової діяльності підрозділу.
Відповідно до пункту 2.15.1 Наказу МВС 31.12.2007 року  N 499 “Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького  складу органів внутрішніх справ”, преміювання  осіб  рядового  і  начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до їх  особистого вкладу  в  загальний  результат  служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення.     
Пунктом 2.15.5 цього Наказу передбачено, що виплата  премій  особам  рядового  і   начальницького складу,  зменшення  її  розміру  або позбавлення в повному розмірі здійснюються  за  наказами  керівників  органів і підрозділів, закладів та установ Міністерства внутрішніх справ України.  Накази про преміювання осіб рядового і начальницького складу видаються до 10-го  числа  кожного  місяця  на  підставі  мотивованих  рапортів начальників  структурних  підрозділів,  погоджених  з   фінансовим підрозділом  у  частині  розміру  фонду преміювання.  У рапортах з клопотанням  про  позбавлення  премії  чи  зменшення  її  розмірів зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього. 
Встановленими обставинами справи не підтверджено прийняття наказів про встановлення позивачеві надбавок за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань та преміювання за спірний період.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про стягнення надбавок за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань та премій, оскільки встановлення вищевказаних надбавок та премій є правом, а не обов`язком керівника, а тому у зв`язку з відсутністю відповідних наказів, підстави для стягнення та виплати вказаних надбавок та премій відсутні.

Стосовно позовної вимоги про стягнення доплат за роботу в нічний час, компенсації за службу в понаднормовий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, її частини за період з 1998 по 2010 роки.
Відповідно до п. 2 Указу Президента України від  4 жовтня 1996 року N 926/96 “Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ”, вирішено  особам рядового і начальницького  складу  органів  внутрішніх справ доплату  за  роботу  в  нічний  час  у  розмірі 35 відсотків посадового окладу.
Відповідно до п. 3.7.1  Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”,  при  залученні  осіб  рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ  до  несення  служби  понад  установлений законодавством   робочий   час   виплата   грошового  забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.
Відповідно п. 3.7.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, служба  осіб  рядового  і  начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та  святкові  дні  може  компенсуватися  за їхньою  згодою  шляхом  надання  їм  іншого  дня  відпочинку або в грошовій формі.  Компенсація понаднормових  робіт  шляхом  надання відгулів не допускається.
Враховуючи вказані норми законодавства,  обов`язковою умовою виплати вказаної надбавки є факт роботи в  нічний  час,   в понаднормовий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні. 
Як свідчать встановлені обставини справи, відповідно  довідок  №№1226, 1225  від 06.12.2019 року  виданих заступником Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області, табелі з відмітками відпрацьованих у нічний час годин, письмові накази, графіки нарядів чергувань та інші відомості про залучення  до служби в понад установлений законодавством робочий час за період проходження служби  не надходили. (а.с. 112, 13)
Враховуючи вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення доплат за роботу в нічний час, компенсації за службу в понаднормовий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, її частини за період з 1998 по 2010 роки оскільки відсутні докази встановлення факту роботи позивача  в  нічний  час,   в понаднормовий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні. 

Посилання позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на відсутність провини останнього з підстав неприйняття відповідачем певних наказів, тощо, судом відхиляються, оскільки позивач мав право оскаржити бездіяльність відповідача у відповідності до норм чинного законодавства, якщо вважав, що порушуються його права та інтереси.
Доводи апеляційної скарги позивача, щодо відсутності в рішенні суду першої інстанції обґрунтувань відмови у задоволенні частини позовних вимог, є помилковими.

Стосовно позовної вимоги про стягнення щорічної матеріальної допомоги за 1998 – 2010 роки в розмірі 43189,36 грн.
Судом першої інстанції позов в цій частині задоволено частково.
Зобов`язано  Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в  розмірі місячного  грошового забезпечення на рік за 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 роки.
У стягненні матеріальної допомоги за період  з 01.01.2008 року по  05.10.2010 року судом першої інстанції відмовлено з посиланням на  пп. 3 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
З рішенням суду першої інстанції в цій частині не погодився як позивач так і відповідач.
Колегія суддів приходить до висновку, що в  частині задоволених позовних рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права.
Згідно пункту 2 Указу президента України від   4 жовтня 1996 року N 926/96  “Про умови грошового забезпечення осіб  рядового і начальницького складу та оплати   праці працівників органів внутрішніх справ”, який був прийнятий з метою впорядкування грошового  забезпечення осіб рядового  і  начальницького  складу  органів внутрішніх справ, передбачено виплату особам рядового і начальницького  складу  органів  внутрішніх матеріальної   допомоги   в   розмірі   місячного   грошового забезпечення на рік. ( Указ Президента України втратив чинність  01.01.2008 року).
Відповідачем суду надано довідку про ненадання позивачеві матеріальної допомоги за 1998-2008 роки (а.с. 108).
Проте зазначений Указ не встановлює порядок надання такої допомоги.
Інструкцією про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, затвердженої наказом МВС України від 10.06.1999 №149, та  від 01.11.2003 року № 1236 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що фактичні витрати на матеріальну допомогу, відповідно до вимог бюджетного законодавства, проводяться в межах затвердженого фонду оплати праці та вказано про те, що підставою для виплати грошового забезпечення (окладів, надбавок, доплат тощо) є наказ керівника.
Як свідчать встановлені обставини справи, доказів прийняття відповідачем наказів про виплату матеріальної  допомоги у період 1998-2008 роки відсутні,  а отже і позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Позивачем в свою чергу не оскаржено таку бездіяльність відповідача.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні матеріальної допомоги за період  з 01.01.2008 року по  05.10.2010 року, з посиланням на пп. 3 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», оскільки зазначеною  нормою  надано право  керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Отже, вказаною нормою встановлено право а не обов`язок керівника надавати матеріальну допомогу.
Згідно довідки виданої заступником голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.12.2019 року № 1227, у серпні 2010 ОСОБА_1 була надана матеріальна допомога  за 2010 рік, наявність прийняття наказів щодо надання   ОСОБА_1 матеріальної допомоги у 2008-2009 роках  в особових картках позивача відсутня. 
Щодо посилання позивача про виплату одноразової грошової допомоги лише частково, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчать встановлені обставини справи, позивачу було нараховано та виплачено, відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  одноразову грошову допомогу в сумі 30337,52грн, про що надано суду довідку (а.с. 107) та копію розрахункового листа.
Позивач зазначаючи про часткову виплату, не наводить  будь-яких обґрунтувань виплати такої не в повному обсязі. 

Стосовно позовної вимоги в частині стягнення  надбавки за безперервну службу та її частину в розмірі 1951,87 грн. за період червень 29003 по грудень 2007 років згідно п.7  Указу президента України від   4 жовтня 1996 року N 926/96      “Про умови грошового забезпечення осіб  рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ” та додатку №11 до нього.
Судом першої інстанції такі позовні вимоги задоволені частково.
Зобов`язано  Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за безперервну роботу за період з серпня 2000 року по травень 2003 року. 
Суд першої інстанції задовольняючи позов в цій частині посилався на згідно п.7  Указу президента України від   4 жовтня 1996 року N 926/96      “Про умови грошового забезпечення осіб  рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ” та додатку №11 до нього. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог в цій частин встановив виплату  надбавки за  безперервну роботу ОСОБА_1 з травня 2003 року у розмірі 10 %.
Такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на нормах законодавства, з урахуванням заявлених позовних вимог.
Пункт 7  Указу Президента України від   4 жовтня 1996 року N 926/96      “Про умови грошового забезпечення осіб  рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ”, передбачає установлення працівникам підприємств,  установ, організацій, навчальних  закладів,  внутрішніх  військ  Міністерства внутрішніх справ України надбавки за безперервну роботу в розмірах  згідно  з додатком N 11. 
Додаток №11 містить розміри надбавок за безперервну роботу до тарифних ставок (посадових окладів) працівників підприємств, установ, організацій і навчальних закладів органів внутрішніх справ та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України.
Проте позивач не займав посаду, у період з серпня 1998р. по травень 2003р. працівника підприємств,  установ, організацій, навчальних  закладів,  внутрішніх  військ  Міністерства внутрішніх справ України, а  проходив службу як особа начальницького складу.
Таким чином заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів суду апеляційної інстанції не приймає, оскільки заявлені позивачем вимоги   стягнення грошового забезпечення (заробітку, тобто вимоги, які    пов`язані з трудовими відносинами  позивача та відповідача,  і до яких   не може бути застосований строк  позовної давності. Невиплата  на думку позивача всіх  сум під час проходження служби, що повинні б були нараховані та виплачені від уповноваженого органу, є безумовно триваючим порушенням  і строком  не обмежується.    

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, надаючи оцінку доказам та доводам сторін, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового  задоволення позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в  розмірі місячного  грошового забезпечення на рік за 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 роки та зобов`язання  Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за безперервну роботу за період з серпня 2000 року по травень 2003 року та в цій частині прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 315, ст. 317, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області задовольнити.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі №160/9920/19 за позовом   ОСОБА_1       до  Головного управління МВС України в Дніпропетровській області     про стягнення грошових коштів – скасувати  в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі №160/9920/19  - залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадку та строки визначені ст. ст. 328, 329 КАС України.
          Повне судове рішення складено 01 липня 2020року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак