ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6547/17  Номер провадження 22-ц/814/887/20	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 09:47:27 год. по 10:23:22 год., дата виготовлення повного тексту рішення 09 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. 
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, просила визнати недійсним договір позики, укладений 03 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Позовна заява мотивована тим, що зазначений договір позики є недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки дії відповідачів, які є батьком і донькою, спрямовані на зменшення складу майна належного ОСОБА_3 з метою уникнення останнім відповідальності за зобов`язаннями, що виникли перед ОСОБА_2 . 
Борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за рішеннями Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року і від 10 червня 2015 року становить 290 486, 27 грн, 6 904, 86 грн та 93 689, 04 грн. 
Натомість в січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 03 вересня 2012 року.
Крім позову про стягнення боргу ОСОБА_1 заявила до ОСОБА_3 позов про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно.
З огляду на перелічені факти позивач стверджувала, що відповідачі не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, отже оспорюваний договір є фіктивним.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано недійсним договір позики від 03 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що висновки суду першої інстанції є суперечливими. Так, суд визнав доведеним те, що грошові кошти за укладеним договором позики не були передані, а цей факт свідчить про те, що договір позики не був укладений, у зв`язку з чим він не може бути визнаний недійсним. 
Суд першої інстанції неправомірно послався у рішення на правові висновки Верховного Суду у постанові від 22 жовтня 2018 року (справа № 654/1528/17), оскільки у справі, розглянутій судом касаційної інстанції, існували інші фактичні обставини.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки запереченням відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у цій справі.
За твердженням апеляційної скарги висновки суду першої інстанції ґрунтуються виключно на припущеннях позивача без врахування того, що ОСОБА_1 на час складання розписки у другій половині січня 2015 року не знала про існування рішень судів стосовно боргових зобов`язань між ОСОБА_3 (її батьком) і ОСОБА_2 . 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на правові позиції судів касаційної інстанції у подібних спорах, навела свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до Полтавського апеляційного суду.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки від 03 вересня 2012 року ОСОБА_1 дала у тимчасове користування на умовах строковості та повернення ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 12 000 доларів США, які передані нею в момент підписання розписки. Строк повернення ОСОБА_3 грошових коштів - 01 вересня 2015 року. Після повернення отриманих грошових коштів ОСОБА_3 складає лист, який підписується ним та ОСОБА_1 та який підтверджує факт повернення отриманих коштів у повному обсязі. У разі неповернення в строк грошових коштів у сумі 12 000 доларів США ОСОБА_3 сплачує на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 1 200 доларів США, що становить 10% суми грошових коштів, отриманих по розписці. Всі спірні питання вирішуються судом у встановленому законодавством порядку (т.1 а.с.5). 
Зі слів відповідачів передача коштів та укладення договору позики відбувалися 03.09.2012 року, а письмова розписка виготовлялася та підписувалася сторонами у другій половині січня 2015 року.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 290 486 грн. 27 коп. в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року, судові витрати у сумі 2 904 грн. 86 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 4 000 грн., а всього стягнуто на користь ОСОБА_2 297 391 грн. 13 коп. (справа № 554/122/14-ц, провадження № 2/554/110/2014) (т.1 а.с.46-49).
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 червня 2015 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 93 152 грн.04 коп. та судовий збір у сумі 537 грн. (справа № 554/1163/15-ц, провадження № 2/554/1137/2015) (т.1 а.с.14).
З витягу з ЄРДР вбачається, що Октябрський ВДВС Полтавського МУЮ 27.05.2016 звернувся із заявою до Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця (т.1 а.с.12). 
25 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці від 03.09.2012 року у сумі 13 200 доларів США, що на дату звернення до суду становило 316 140 грн. 40 коп. (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016). 
Ухвалою суду від 11 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики об`єднано в одне провадження із позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (справа №554/423/16-ц, провадження №2/554/843/2016) (т.1 а.с.8). 
13 лютого 2017 ОСОБА_1 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно (справа № 54/14897/15-ц) (т.1 а.с.10).
Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та проживає разом із ним в одному будинку.
Складення розписки від 03 вересня 2012 року та звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 відбулося після ухвалення Октябрським районним судом м.Полтави рішень від 05 листопада 2014 року та від 10 червня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не доведено дійсність їх намірів, як сторін договору позики від 03 вересня 2012 року на реальну передачу грошових коштів. Суд вважав, що справжні наміри своїх дій сторони вказаного договору приховували. При цьому, суд врахував, що складання розписки від 03 вересня 2012 року та звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення заборгованості із   ОСОБА_3 відбулося після ухвалення Октябрським районним судом м. Полтави рішень про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу, які залишаються невиконаними. Суд вважав, що дії ОСОБА_3 свідчать про намір ухилитися від виконання рішення суду.
Скасовуючи судове рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року (т.2 а.с.132-137) зазначила, що апеляційний суд всупереч вимог статей 89, 263, 367 ЦПК України передчасно та з формальних міркувань дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Судом касаційної інстанції зазначено, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_2 , на користь якої судовими рішеннями стягнуто із ОСОБА_3 борг, який не сплачується боржником добровільно, має обґрунтовану юридичну заінтересованість в тому, щоб обсяг майна боржника, за рахунок якого можна виконати вказані судові рішення, не було штучно зменшено, у тому числі шляхом укладення фіктивних договорів із близькими особами.
Апеляційний суд зобов`язано врахувати зазначені висновки і перевірити по суті правильність вирішення судом першої інстанції вимог ОСОБА_2 , встановивши наявність або відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує висновки суду касаційної інстанції і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно у межах доводів апеляційної скарги, які стосуються доведеності чи недоведеності обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання судом недійсним правочину з підстав його фіктивності. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.
Частина доводів апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції наданих у справу доказів і встановлених фактичних обставин, проте на переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України, дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про доведеність існування обставин, з якими закон пов`язує фіктивність правочину.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд приймає до уваги такі фактичні обставини, що не заперечуються учасниками справи:
1. Сторони договору позики є близькими родичами, які проживають разом - дочка (позикодавець) і батько (позичальник); 
2.За твердженням сторін договір був укладений у вересні 2012 року, проте сама розписки оформлена у січні 2015 року, тобто на час, коли позикодавець (дочка) об`єктивно не могла не знати про наявність судового рішення від 05 листопада 2014 року про стягнення з позичальника (батька) грошових коштів у достатньо великому обсязі (майже 300 000 грн.), яке набрало законної сили 21 січня 2015 року; 
3.Після ухвалення судом 10 червня 2015 року другого рішення про стягнення з позичальника (батька) грошових коштів у сумі 93 152.04 грн. позичальник (дочка) була присутня 25 червня 2015 року під час проведення виконавцем опису і арешту майна позичальника (батька) і описане та арештоване майно передане їй на відповідальне зберігання; 
4.З позовом про стягнення заборгованості за договором позики позикодавець (дочка) звернулася до суду у січні 2016 року, тоді як договором позики строк повернення коштів визначений 01 вересня 2015 року. 
5.У лютому 2017 року ОСОБА_1 пред`являла позов до ОСОБА_3 (батька) і ОСОБА_5 про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно, яке описане і арештоване у межах виконавчого провадження з примусового виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_3 коштів на користь ОСОБА_2 .
У сукупності наведені факти підтверджують фіктивність укладеного правочину (договору позики) з метою ухилення від виконання судових рішень про стягнення з позичальника грошових коштів на користь третьої особи.
Такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.
Твердження апеляційної скарги про суперечливість висновків суду першої інстанції у частині укладення чи не укладення договору позики не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному розумінні приписів ст.234 ЦК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03.09.2020 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов