ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005358 пров. № А/857/2783/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,
за участю секретаря судових засідань -                     Юник А.А., 
представника позивача -                                        Подоляк Б.Р.,          
представника відповідача -                                        Рибак Н.Я.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року (головуючий суддя: Кедик М.В., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту судового рішення не вказана) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправними і скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови, -

встановив:

ОСОБА_1 , 18.10.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 26.09.2019 № UА 209000/2019/000436/2 та картку відмови у прийнятті митної декларації № UА209190/2019/01099.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року позов задоволено. 
Представник позивача, 22.01.2020 подав до суд першої інстанції заяву, у якій просить стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року, у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.
Із цим додатковим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, а тому просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що твердження суду про відсутність підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу є безпідставним, оскільки документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надання правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Відповідач 21.04.2020 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду без змін.
Представник відповідача Подоляк Б.Р., у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.
Представник позивача Рибак Н.Я., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може, з таких мотивів.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволені заяви про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно відмовити, оскільки представником позивача до суду не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 19.09.2019 у справі № 826/8890/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що до заяви про вирішення питання судових витрат додано, зокрема: Договір про надання правової допомоги від 08.10.2020, укладений між Подоляком Романом Богдановичем (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт); додаток до Договору про надання правової допомоги від 08.10.2020; опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Подоляком у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС; ордер серія ВС № 102309.
Відповідно до п. 3.1 договору вартість послуг, а також порядок оплати наданої правової допомоги за даним договором встановлюється Додатком до даного договору, який є його невід`ємною частиною.
Згідно з п.1.1 додатку до договору про надання правової допомоги від 08.10.2019, вартість послуг за цим договором   становить 8000,00 грн, які сплачуються адвокату у гривнях готівкою або на банківський рахунок адвоката.
Відповідно до  опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Подоляком Б.Р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання неправомірним рішенням (станом на 15.01.2020): ознайомлення з матеріалами справи, надання юридичної консультації, аналіз правових позиції суду касаційної інстанції в аналогічних справах, складення адвокатського запиту, заяви про долучення доказів, складення та оформлення позовної заяви - кількість затраченого часу 7 год., вартість 7000 грн; участь в судових засіданнях 27.11.2019, 11.12.2019 - кількість затраченого часу 2 год., вартість 1000 грн.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Тобто, допустимими і належними є лише ті документи, які підтверджують оплату витрат на правову допомогу, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що до заяви про вирішення питання судових витрат, представником позивача не подано жодного платіжного документу, який би підтверджував оплату його послуг готівкою або у формі безготівкого розрахунку.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки матеріалами справи не доведено обставини, які свідчать про понесення витрат позивачем на правову допомогу у справі № 1.380.2019.005358, суд апеляційної інстанції вважає, що така заява задоволенню не підлягає. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив додаткове рішення з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, судове рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 134, 139, 252 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -
постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.005358 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 17.08.2020.