УХВАЛА

07 липня 2020 року 
м. Київ

справа №  905/1957/19 
Верховний Суд у складі  колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Булгакової І.В.(головуючий), Колос І. Б. і Селіваненка В.П., 
розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-Компанія) 
на рішення господарського суду Донецької області від 05.02.2020 та
постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2020
за позовом Компанії
до обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго"
про стягнення 832  496,35 грн,

ВСТАНОВИВ:

05.06.2020 (згідно з відміткою на конверті) Компанія звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 05.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 зі справи №  905/1957/19 у частині відмови у стягненні пені та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, у редакції Закону України від 15.01.2020 №460-IX, що набрав чинності з 08.02.2020) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Аналогічне положення закріплено і у частині першій статті 17 ГПК України.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у підпунктах "а", "б", "в" та "г" цієї ж норми. 
Предметом позову у даній справі є стягнення 832 496,35 грн заборгованості за договором постачання природного газу, а, отже, ціна позову у даній справі не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Звертаючись із касаційною скаргою, Компанія зазначає, що питання застосування норм Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон) від 13.01.2015 № 85-VIII має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в аналогічних спорах, а також виняткове значення для скаржника, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях про  відмову у стягненні пені з посиланням на частину другу статті 2 Закону суди безпідставно надали скаржнику статус "енергопостачальної компанії", у зв`язку з чим скаржник просить прийняти касаційну скаргу до розгляду та відступити від зазначеного висновку. При цьому Компанія посилається на те, що Верховний Суд у постанові від 16.10.2018 у справі №913/65/18 дійшов протилежного висновку щодо встановлення для скаржника статусу "енергопостачальної компанії". 
Проте посилання скаржника на вищевказану постанову Верховного Суду як на судову практику, колегією суддів не приймаються з огляду на те, що даною постановою встановлено передчасність висновків судів попередніх інстанцій стосовно того, що Компанія є енергопостачальною компанією, з передачею справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду в аналогічній справі. Тоді як оскаржувана постанова апеляційної інстанції від 19.05.2020 ухвалена відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.01.2019 у справі №913/66/18 та у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі                             № 905/272/18, від 21.03.2019 у справі № 905/1100/18, від 14.05.2019 у справі №  905/1882/18, від 19.09.2019 у справі №905/90/19. 
Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 
Отже, з урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява                № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Також Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
У контексті викладеного необхідно враховувати, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення господарського суду Донецької області від 05.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 у цій справі, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Донецької області від 05.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 зі справи № 905/1957/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя                                                                                                              І. Булгакова

Суддя                               І. Колос 

Суддя                              В. Селіваненко