Ухвала
Іменем України 
16 вересня 2020 року
м. Київ
справа №  567/155/20
провадження №  51-4404 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 28 квітня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 28 квітня 2020 року
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця 
   АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК), 
засуджено за ч. 2 ст. 194 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Вирішено питання щодо цивільного позову.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 11 грудня 2019 року близько 00 год. 20 хв., перебуваючи біля житлового будинку своєї колишньої дружини ОСОБА_6 на АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел 
на пошкодження майна останньої шляхом підпалу, перерізав електричний кабель, який відповідає за водопостачання в будинок, дерев`яною палкою розбив віконне скло в будинку, куди в подальшому кинув заздалегідь приготовлені пляшки 
із легкозаймистою речовиною, внаслідок чого виникла пожежа. Своїми діями він заподіяв майнової шкоди на суму 10 000 гривень.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій 
ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і звільнити останнього на підставі ст. 75 КК від відбування покарання 
з випробуванням. Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що суди 
не в повній мірі врахували дані про особу ОСОБА_5 та обставини, 
які пом`якшують покарання. Вказує, що ОСОБА_5 брав участь у захисті інтересів держави у складі батальйону «Айдар», є учасником антитерористичної операції, вину визнав повністю, щиро розкаявся, раніше не судимий, є людиною похилого віку, а також збиток, завданий потерпілій, є незначним.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла                    висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання 
та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги 
при призначенні покарання.
Стаття 75 КК передбачає можливість прийняття рішення про звільнення 
від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім випадків засудження 
за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно 
зі ст. 12 КК є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який хоч і не судимий в силу ст. 89 КК, проте раніше притягувався до кримінальної відповідальності 
за аналогічний злочин, неодружений, за місцем проживання характеризується посередньо, водночас у сільській раді відсутні скарги та заяви щодо нього, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є пенсіонером та особою похилого віку, а також учасником антитерористичної операції. Також суд врахував обставини, 
що пом`якшують  покарання, – щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, 
та обставини, які обтяжують покарання, – вчинення злочину щодо особи похилого віку та вчинення злочину щодо колишньої дружини. Крім того, судом першої інстанції було враховано досудову доповідь, в якій зазначено, що існує високий ризик вчинення ОСОБА_5 повторного злочину та середній ризик небезпеки 
для суспільства. 
Підстав для застосування ст.75 КК суд не знайшов. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, дав на них мотивовану відповідь, врахував думку потерпілої та її представника, які заперечували проти звільнення засудженого 
від відбування покарання з випробуванням, й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, не знайшовши також підстав 
для застосування ст. 75 КК.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого 
та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим через суворість чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що немає підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Острозького районного суду Рівненської області 
від 28 квітня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 червня 
2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                          ОСОБА_3