ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року	Львів	Справа № 1340/4393/18 пров. № А/857/1493/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Судової-Хомюк Н.М.,
суддів                                                                                   Шинкар Т.І.,
                                                                                             Пліша М.А.,
секретаря судового засідання                                            Хітрень О.Ю., 
представник позивача: Шумелда Р.Р., Могінська Т.А.,
представник відповідача: Панькевич Р.В.

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гавдик З.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 09 год. 30 хв. 04 грудня 2019 року, повне судове рішення складено 16 грудня 2019 року, у справі №1340/4393/18 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення

                                            В С Т А Н О В И В:

24.09.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України, просив стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки проведення розрахунків при звільнення в сумі 225 086,40 грн.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року роз`єднано в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Державної казначейської служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а саме: - вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Державної казначейської служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 01.02.2017 по 29.08.2017; - вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Державної казначейської служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 05.12.2017 по 20.08.2018. В провадженні даної адміністративної справи №1340/4393/18 залишено позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Державної казначейської служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 01.02.2017 по 29.08.2017.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час відкриття провадження у даній справі постанова Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 у справі № 813/1167/15 в частині поновлення ОСОБА_1 не виконана. Судом першої інстанції враховано аргументи позивача про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 13.02.2017 по 29.08.2017, оскільки відповідачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів виконання згаданого рішення суду у вказаний період в частині поновлення позивача на посаді, що підлягала негайному виконанню. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року та позовну заяву залишити без розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач лише 12.04.2017 подав заяву про поновлення на посаді прокурора Житомирській області на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 у справі №813/1167/15, тобто тільки 12.04.2017 позивач підтвердив своє волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора. Скаржник вказує, що неможливість негайного поновлення позивача на посаді зумовили об`єктивні обставини. Вважає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду підлягає стягненню з прокуратури Житомирської області. Вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду. Скаржник зазначає, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є відмінним від спору про оплату праці, у якому відсутні обмеження строків звернення до суду.
В судовому засіданні 15.06.2020 представники позивача щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції, представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, Прокуратура Житомирської області та третя особа явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає. 
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 30.03.2016 постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/1167/15 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Житомирської області, за участю третьої особи Державна казначейська служба України, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Житомирської області з 27.02.2015, стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 182882 грн.70 коп. 
Постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14067,90 (чотирнадцять тисяч шістдесят сім гривень) грн. 90 коп. звернено до негайного виконання.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2016 апеляційну скаргу Генеральної Прокуратури України залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 у справі № 813/1167/15 - без змін.
Наказом Генеральної прокуратури України №147к від 29.08.2017 скасовано наказ Генерального прокурора України від 26.02.2015 №151к про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Житомирської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України, поновлено старшого радника юстиції Лубчука Дмитра Івановича на посаді прокурора Житомирської області з 27.02.2015.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року у справі №813/593/17, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від                 31 липня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 146708,10 грн. за період з 31.03.2016 по 12.02.2017.
17.08.2018 ОСОБА_1 звернувся із заявою у Генеральну прокуратуру України щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2017 по 29.08.2017 у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі та проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Листом Генеральної прокуратури України від 20.09.2018 №11-22166-17 ОСОБА_1 повідомлено, що Державною казначейською службою України на користь заявника з Генеральної прокуратури України відповідно до виконавчих листів Львівського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 та 05.07.2017 стягнуто середній заробіток в сумі 146708,10 грн. за час затримки виконання рішення суду у справі №813/1167/15 про поновлення на роботі за період з 31.03.2016 по 12.02.2017. Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення органу, який розглядав спірні правовідносини, є ухвала суду про виплату середнього заробітку за час затримки. Вказано, що на час надання відповіді рішення судів та виконавчі документи щодо стягнення з Генеральної прокуратури України на користь заявника середнього заробітку у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13.02.2017 по 29.08.2017 до Генеральної прокуратури України не надходили, а тому підстави для здійснення виплати вказаних коштів відсутні. 
Вважаючи, що Генеральна прокуратура України зобов`язана виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2017 по 29.08.2017, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції чинній на час винесення рішення у справі №813/1167/15, (далі – КАС України) встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з частиною 1 статті 255 КАС України, у вказаній редакції, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Відповідно до частини 2 статті 257 КАС України, у вказаній редакції, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. 
Аналогічні положення закріплено статтею 235 Кодексу законів про працю України, якою встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання таким законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
За змістом статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.
Таким чином, наявність рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке скаржником у спірний період не виконано, в силу статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
При цьому, скаржником належними та допустимими доказами не підтверджено, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді відбулась з вини останнього. В свою чергу, наявність вини скаржника у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, відповідно до яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. 
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.
Оскільки питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 01.02.2017 по 12.02.2017 вирішено постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2017 у справі №813/593/17, враховуючи довідку Генеральної Прокуратури України від 27.03.2015 року № 18-690 вих-15, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення з Генеральної прокуратури України на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.02.2017 по 29.08.2017.
Щодо аргументів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду та наявності правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.
Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання трудових відносин в органах прокуратури, однак не передбачає строків звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів у трудових спорах, а тому застосуванню підлягає строк, передбачений статтею 233 КЗпП України.
Так, згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, слід зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Як частиною 1 статті 94 КЗпП України, так і частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. 
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Отже, оскільки середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №818/1095/16.
Щодо аргументів скаржника, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду підлягає стягненню з прокуратури Житомирської області, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що затримка виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2016 року у справі №813/1167/15 допущена саме Генеральною прокуратурою України, що зазначено і Верховним Судом у постанові від          31 липня 2019 року у справі №813/593/17. Крім того, позивача поновлено на посаді прокурора Житомирської області Наказом Генеральної прокуратури України від 29.08.2017 №147К, довідка про середню заробітну плату позивача видана Генеральною прокуратурою України.
Таким чином, Генеральна прокуратура України є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 13.02.2017 по 29.08.2017.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ч. 3 т. 243, статтями 229, 241, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року у справі №1340/4393/18 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 25 червня 2020 рок.