Справа № 138/1044/20
Провадження № 22-ц/801/1276/2020
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року	Справа № 138/1044/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),
суддів Марчук В. С., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Могилів-Подільської міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Холодової Т. Ю. від 05 травня 2020 року, -

       встановив:

10 квітня 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду цією заявою, за якою просив установити факт його проживання по АДРЕСА_1 з 12 травня 1986 року по 18 лютого 1992 року.
Вказував, що є громадянином Республіки Туреччина, але на тепер проживає в Україні і має бажання отримати громадянство України. З цією метою звернувся до Управління Державної міграційної служби України, де отримав роз`яснення про те, що єдиним документом, що підтверджує факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, є лише рішення суду про встановлення такого факту.
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2020 року заяву задоволено. Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 12 травня 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживав на території України в с. Козинці Липовецького району Вінницької області.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання заявника в зазначений період на території України підтверджено довідкою Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області та копією домової книги для прописки громадян, які проживають в АДРЕСА_2 .
В апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просило рішення суду скасувати, у задоволенні заяви відмовити. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі заявника. Не звернув уваги, що особа, яка народилась в Республіці Туреччина була прописана в с. Козинці Липовецького району Вінницької області за паспортом громадянина СРСР, серії НОМЕР_1 , виданим 29 серпня 1982 року Красносільским РВВС Подільського району Московської області. Не з`ясував обставин набуття ним громадянства СРСР, через відсутність заявника та відхилення заяв представника заінтересованої особи про необхідність надання додаткових доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника на території, що стала територією України, суд не оцінив належним чином наданий ним єдиний доказ такого проживання - копію домової книги на предмет його достовірності.
Вказував, що відсутність даних про набуття заявником громадянства СРСР, факт його народження в Республіці Туреччина ставлять під сумнів можливість реєстрації його місця проживання виконавчим комітетом сільської ради народних депутатів шляхом внесення відомостей до домової книги, з огляду також на приписи Правил перебування іноземних громадян в СРСР, затверджених Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 травня 1984 року № 433, чинних на час реєстрації місця проживання заявника в с. Козинці Липовецького району Вінницької області, що передбачали обов`язок іноземних громадян, які прибули до СРСР на строк понад півтора місяці, зареєструвати свій закордонний паспорт або документ, що його замінює, в органах внутрішніх справ. Прописка таких громадян здійснювалась органами внутрішніх справ за місцем проживання.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права (стаття 376 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частин першої - третьої статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Загальні правила представництва у розгляді цивільних справ установлено статтею 58 ЦК України, за змістом якої сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
Разом з тим, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
При цьому частина четверта статті 294 ЦПК України встановлює імперативний припис про розгляд справ окремого провадження за участю заявника, за виключенням єдиного випадку - розгляду справи про розірвання шлюбу за заявою особи, засудженої до позбавлення волі, яка може бути розглянута за участю представника такої особи.
Всупереч цим приписам закону суд першої інстанції розглянув справу окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю представника заявника - адвоката Пограничного А. М.
Крім того, згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до ІНФОРМАЦІЯ_3 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Законодавство України не встановлює конкретних вимог щодо документів чи інших доказів, на підставі яких може бути встановлено факт постійного проживання особи на території, яка стала територією України, станом на 24 серпня 1991 року .
Разом із тим, стаття 79 ЦПК України серед основних вимог щодо доказів установлює їх достовірність, тобто можливість установити на підставі таких доказів дійсні обставини справи, а частина перша статті 80 цього Кодексу - достатність доказів, тобто можливість на підставі доказів у їх сукупності дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Проте, як видно із матеріалів справи, зокрема копії паспорту та посвідчення особи заявника, він народився в Республіці Туреччина в м. Ованджик, там же він зареєстрований. Даних про набуття ОСОБА_1 громадянства СРСР у справі немає, натомість у домовій книзі зазначено, що його прописку здійснено за паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданим 29 серпня 1982 року Красносільским РВВС Подільського району Московської області, а в графі щодо місця роботи зазначено: «учащийся» (тобто учень, студент).
Також, як пояснив в суді апеляційної інстанції адвокат Пограничний А. М., який був допущений судом першої інстанції до участі у справі в якості представника заявника, ОСОБА_1 не міг бути присутній в суді першої інстанції та не може брати участі в апеляційному розгляді справи через перебування за межами України. Зазначив, що зі слів довірителя йому відомо, що в с. Козинці Липовецького району Вінницької області ОСОБА_1 був прописаний саме у зв`язку із навчанням у Вінницькому медичному інституті ім. М. І. Пирогова чи Вінницькому медичному училищі.
За змістом пункту 2 частини третьої статті 71 Житлового кодексу Української СРСР, чинного і на час реєстрації ОСОБА_1 в с. Козинці Липовецького району Вінницької області, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку із навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо) визнавався тимчасовою відсутністю наймача або членів його сім`ї за основним (постійним) місцем проживання особи, незалежно від тривалості такого виїзду.
Положення пунктів 12 та 21 Правил перебування іноземних громадян в СРСР, затверджених Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 травня 1984 року № 433, чинних на час реєстрації місця проживання заявника в с. Козинці Липовецького району Вінницької області, передбачали обов`язок іноземних громадян, які прибули до СРСР на строк понад півтора місяці, зареєструвати свій закордонний паспорт або документ, що його замінює, в органах внутрішніх справ. Прописка таких громадян здійснювалась органами внутрішніх справ за місцем проживання.
Отже, без участі у розгляді справи заявника, встановлення підстав його реєстрації в с. Козинці Липовецького району Вінницької області, факту часу та підстав набуття ним громадянства СРСР і повернення до громадянства Республіки Туреччина, в тому числі шляхом витребування доказів за власною ініціативою відповідно до частини другої статті 294 ЦПК України, суд першої інстанції не мав підстав вважати довідку Козинецької сільскої ради Липовецького району Вінницької області та копію домової книги достовірними та достатніми доказами постійного проживання ОСОБА_1 в с. Козинці Липовецького району Вінницької області станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Таким чином, оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо порядку розгляду справи призвело до неправильного її вирішення по суті через недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, суд апеляційної інстанції в силу приписів статті 367 ЦПК України усунути ці порушення не може, то рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, - 
постановив:

       Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.
       Рішення Могилів-Подільської міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2020 року скасувати.
       В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Туреччина, особистий ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання в Україні: АДРЕСА_3 , на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, 21000, м. Вінниця, вул. Пирогова, 4, ЄДРПОУ 37836770, 630 (шістсот тридцять) грн 60 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
       (Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року)

       Головуючий                                                                      О. С. Панасюк

       Судді:                                                                                      В. С. Марчук

                                                                                        Т. М. Шемета