Постанова
Іменем України 
 
02 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 548/1189/17
провадження № 61-2212св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Мусіївське»,  
третя особа - приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області Вовк Алла Михайлівна,
  
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2018 року у складі судді           Миркушіної Н. С. та постанову Полтавського апеляційного суду                    від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мусіївське» (далі - СТОВ «Мусіївське»), третя особа -приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області Вовк А. М.,  про  визнання договору емфітевзису недійсним.   
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що  вона є власником  земельної ділянки площею 2,1555 га з кадастровим номером 5324883200:00:003:0011, яка розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Вказана земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача відповідно до договору від 04 січня 2016 року, який укладено на 10 років до 04 січня 2026 року та є чинним.
Під час дії вищевказаного договору оренди земельної ділянки між нею та відповідачем за його пропозицією 09 листопада 2016 року укладений договір емфітевзису щодо цієї ж земельної ділянки, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 листопада   2017 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Вовк А. М. Термін дії договору емфітевзису складає 49 років.
Оскільки нотаріус всупереч вимог закону не перевірила документи на наявність підстав для відмови в реєстрації прав, так як вказана земельна ділянка перебуває в оренді, вважає, що в момент укладення договору емфітевзису відповідачем та третьою особою було допущено порушення вимог частини першої статті 203 ЦК України, тому вважає, що договір емфітевзису має бути визнаний недійсним відповідно до частини першої  статті 215 ЦК України.
Виходячи з вищенаведеного, позивач просила визнати договір емфітевзису недійсним та стягнути судові витрати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.  
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із  того,   що укладанням договору емфітевзису між тими ж сторонами та під час  дії договору оренди щодо тієї ж самої земельної ділянки, права позивача не порушуються. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала  касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що укладенням договору емфітевзису між тими ж сторонами та під час дії договору оренди щодо тієї ж земельної ділянки  права позивача не порушуються, оскільки не врахували, що розмір плати, виплаченої їй за договором емфітевзису, є меншим, ніж за договором оренди земельної ділянки.
Крім того, подвійна реєстрація договорів оренди землі чинним законодавством не передбачена.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
Приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області Вовк А. М. та СТОВ «Мусіївське» подали відзиви, в яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом  ОСОБА_1 до СТОВ «Мусіївське», третя особа - приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області Вовк А. М., про визнання договору емфітевзису недійсним.   
Витребувано із Хорольського районного суду Полтавської області зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,1555 га з кадастровим номером 5324883200:00:003:0011, що розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка зареєстрована          20 січня 2010 року Хорольським виробничим відділом Полтавської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру».  
04 січня 2016 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Мусіївське»  укладено договір оренди вказаної земельної ділянки на строк 10 років до 04 січня 2026 року. Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 лютого 2016 року.
09 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Мусіївське»  укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо цієї ж земельної ділянки та приватним нотаріусом здійснено державну реєстрацію вказаного права за відповідачем.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування  судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права  
Відповідно до частини першої статті 407 Цивільного кодексу  України(далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.  
Статтею 626 ЦК Українивизначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статті 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 182 ЦК Українипередбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом.
Згідно з частинами першою та третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини) (стаття 204 ЦК України).
Підставою позову ОСОБА_1 вказувала, що нотаріус при посвідченні та реєстрації спірного договору не перевірила наявність підстав для відмови у реєстрації цього договору, оскільки земельна ділянка перебувала в оренді.
Спір, що виник між сторонами стосується правочину вчиненого сторонами під час дії іншого правочину, укладеного між тими ж сторонами.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до  статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суди встановили, що договір емфітевзису від 09 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Мусіївське» у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований у відповідному державному реєстрі.
При його укладанні сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі.
Вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме: за його умовами ОСОБА_1 передала земельну ділянку в строкове платне користування, а СТОВ «Мусіївське» прийняло зазначену земельну ділянку та сплатило за користування нею обумовлену в договорі суму в розмірі 24 166,59 грн згідно пунктом 3.1.1. договору. 
Пунктом 1.3.10 вказаного договору підтверджено наявність орендних відносин між тим ж сторонами, зокрема, право оренди СТОВ «Мусіївське». 
У пункті 5.1 договору емфітевзису зазначено, що по відношенню до земельної ділянки не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами; земельна ділянка вільна від обтяжень.
Обставин, які б вказували на те, що зміст цього правочину суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, судами не встановлено.
Виходячи, зі встановлених обставин, оцінивши надані сторонами докази та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір плати, виплаченої за договором емфітевзису, є меншим, ніж за договором оренди земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не були предметом позову і розгляду судами попередніх інстанцій.  
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновку судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки,.
Верховний Суд не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та переоцінювати їх згідно з положеннями статті 400 ЦПК України                          (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,         від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для  залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 
Керуючись статтями 389, 400,  401 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.   
                                                                     
Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук