Постанова
іменем України
 
02 вересня 2020 року  
м. Київ
справа № 183/1245/19
провадження № 51-1506км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                            
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 12019040350000005 щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2009 року за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, умовно-достроково звільненого 04 квітня 2014 року на строк 2 роки 2 місяці 24 дні,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено до покарання у  виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК – на строк 5 років; за ч. 2 ст. 186 КК – на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Строк відбуття покарання  ОСОБА_6  ухвалено обчислювати з моменту затримання – з 03 січня 2019 року.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів у провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02 січня 2019 року близько 22:10, перебуваючибіля «Національної лотереї», розташованої на вул. Гетьманській, 31 у м. Новомосковську Дніпропетровської обл., маючи намір на відкрите викрадення майна (грабіж), що належить потерпілому ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, завдав 3 ударів руками та 14 ударів ногами по різним частинам тіла потерпілого, спричинивши йому фізичний біль, після чого шляхом ривку відкрито заволодів чоловічою барсеткою марки «Benma Polo» чорного кольору вартістю 380 грн, усередині якої містилися паспорт громадянина України, свідоцтво про народження на ім`я потерпілого ОСОБА_7 та зв`язка ключів, що належать останньому, чим завдав діями потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 380 грн.
Цього ж дня близько 22:25, ОСОБА_6 , перебуваючи приблизно в 30 м від «Національної лотереї», розташованої на вул. Гетьманській, 31 в м. Новомосковську Дніпропетровської обл., діючи умисне, завдав розкладним ножем у ділянку спини справа три ножових поранення потерпілому ОСОБА_7 , який намагався повернути власне викрадене майно, внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа (колото-різана рана на спині справа у проекції 8-го міжребер`я), яке призвело до правостороннього гемопневмоторакса (близько 600 мл крові та повітря у плевральній порожнині) і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя, та тілесні ушкодження у виді двох непроникаючих колото-різаних поранень грудної клітки справа у проекції 2-го та 8-го міжребер`я, які у своїй сукупності та кожне окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше як 21 день.
Дніпровський апеляційний суд вироком від 13 грудня 2019 року скасував вирок місцевого суду  в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покаранняу виді позбавлення волі: зач. 1 ст. 121 КК –на строк 7 років; за ч. 2 ст. 186 КК – на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка  подала касаційну скаргу
За змістом касаційної скарги засуджений, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції щодо нього черезістотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своєї позиції стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі його захисника, а саме в частині кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, на його думку, обвинувачення побудовано на недопустимих доказах. Крім іншого, вбачає порушення апеляційним судом положення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги. 
Мотиви Суду
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування касаційним судом судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження(ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, покликається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Відповідно до ст. 370 КПК  судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6  у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК, та правильність кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.
Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_7 та фактичними даними, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 06 лютого 2019 року щодо обставин, які підлягають доказуванню у справі і складають об`єктивну та суб`єктивну сторони інкримінованих ОСОБА_6 злочинів. 
Водночас показання потерпілого об`єктивно узгоджуються з: показаннями свідка ОСОБА_8 , які він надавав в судовому засіданні 09 липня 2019 року та  під час проведення слідчих експериментів 03 січня та 26 лютого 2019 року; протоколом затримання засудженого в порядку ст. 208 КПК і вилучення у нього барсетки з паспортом на ім`я потерпілого (т. 1, а. с. 68–71); протоколом про впізнання ОСОБА_7 підозрюваного ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 94–96; 97–99); висновком експерта про виявлення у ОСОБА_7 трьох рубців на спині справа, які могли утворитися 02 січня 2019 року, і віднесення тілесного ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа до тяжкого тілесного, ці ушкодження виникли від дії клинка ножа; протоколом перегляду відеозапису з місця події про застосування ОСОБА_6 насильства щодо ОСОБА_7 і заволодіння в результаті цього барсеткою потерпілого (т. 1, а. с. 174–181); висновком експерта про те, що виявлені в потерпілого тілесні ушкодження могли виникнути від дії колото-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, та утворитися за обставин, на які вказував свідок ОСОБА_8 під час слідчого експерименту (т.1, а. с. 192–194).
Доводи засудженого про необхідність перекваліфікації його дій з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК є безпідставними з огляду на таке.
Стан необхідної оборони виникає як умомент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Для кваліфікації злочину за ст. 124 КК заподіяння тяжкого тілесного ушкодження повинно бути вчиненоз метою захисту охоронюваних правом інтересів від суспільно небезпечних посягань,  але з перевищенням меж необхідної оборони. Перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони є обов’язковою умовою.  
Під час розгляду кримінального провадження суди нижчих інстанцій  не встановили  обставин, які би свідчили про перебування засудженого  у стані необхідної оборони, зокрема, не встановили наявності дійсного суспільно небезпечного посягання.
У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання завдатишкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони маютьпротиправний характер і повинні розцінюватись на загальних підставах.
Так, ні з показань обвинуваченого, потерпілого чи свідків, ні з письмових доказів, досліджених безпосередньо в суді, не вбачається, що потерпілий ОСОБА_7   застосовував якісь предмети або значну силу для вчинення протиправного діяння щодо ОСОБА_6 . 
Суди ретельно перевірили версію засудженого та його захисника щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони та визнали її безпідставною, оскільки в обстановці, яка склалася між потерпілим та засудженим, не було реальної загрози життю ОСОБА_6 , не відбулося такого посягання, яке б викликало у нього невідкладну необхідність заподіяти потерпілому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення посягання. Крім того, встановлено, що  саме  ОСОБА_6  першим почав завдаватиударів потерпілому, та не встановлено факту нападу на засудженогота наявності у нього будь-яких тілесних ушкоджень.
Таким чином, у колегії Суддів не викликає сумнівів у правильності кваліфікації дій  ОСОБА_6   за ч. 1 ст. 121 КК.
Покарання засудженому ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, призначено з  дотриманням вимог статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром воно є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд  апеляційної інстанції обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК належать до категорії тяжких, особу винного, який, будучи раніше судимим за вчинення тяжкого кримінального правопорушення та маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи,  знову вчинив умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я, за місцем проживання характеризується  із задовільної сторони, а також обставини, які обтяжують покарання, – вчинення злочину повторно та рецидив злочинів, відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
Не ґрунтуються на вимогах закону доводи засудженого про порушення апеляційним судом норм ст. 404 КПК. 
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цій справі такої умови апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Власне факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів ні засудженим, ні його захисником наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом щодо вчинення ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.
Перегляд судового рішення в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Вирок апеляційного суду достатньо вмотивований та відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК, у тому числі й тих, на які вказував засуджений у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не допущено, то касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив: 
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року в кримінальному провадженні № 12019040350000005 щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                          ОСОБА_3