ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2020 року                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №522/14591/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/5061/20 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач 1 - Першій Приморський відділ державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області,
представник відповідача 1 – ОСОБА_2 ,
відповідач 2 - Державна казначейська служба України,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2019 року,  постановлене під головуванням судді Єршової  Л.С.,
 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі-Перший Приморський ВДВС м.Одеси), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2017 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь стягнуто солідарно 42 825 грн., а також судові витрати у розмірі 780 грн. 
30 травня 2017 року на виконання цього рішення судом видано виконавчі листи №523/15770/16, які звернуті до примусового виконання.
Постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. від 02 червня 2017 року відкрито виконавче провадження відносно ОСОБА_3 , а відносно ОСОБА_4 виконавчий лист безпідставно повернуто йому без виконання.
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07 червня 2018 року, яка 05 червня 2019 року набрала законної сили, бездіяльність цього державного виконавця визнана неправомірною та її зобов`язано усунути порушення шляхом вчинення дій, визначених ч.5ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважаючи, що обмеження у праві володіння коштами, належними йому за рішенням суду, яке дотепер не виконано, призвело до заподіяння матеріальної шкоди, пов`язаної із зростанням споживчих цін (індексу інфляції) за період з 2017 року по травень 2019 року у розмірі 13 080 грн., та моральної шкоди, оціненої у розмірі 3 000 грн., позивач просив задовольнити його вимоги.
У відзиві на позов представник Першого Приморського ВДВС м.Одеси просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів, а також наявності причино-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Крім того, зазначила, що відсутній предмет спору, оскільки виконавче провадження в частині стягнення коштів з ОСОБА_4 відкрито 30 липня 2019 року та на теперішній час проводяться виконавчі дії, у зв`язку з цим не доцільно стверджувати про надмірно тривале невиконання рішення суду.
Інший відповідач свого ставлення до позовних вимог ОСОБА_1 не висловив.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2019 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 800 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. 
В іншій частині позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що внаслідок неправомірних дій службової особи ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які виразилися у тривалому невиконанні рішення суду з 2017 року, тому розмір моральної шкоди суд визначив у розмірі 800 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості.
Вимоги щодо стягнення індексу інфляції у розмірі 13 080 грн. у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду не підлягають задоволенню, оскільки відповідачі не відповідають за невиконані зобов`язанняборжників  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 . 

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Неправильність рішення суду мотивував порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначив, що:
- здійснюючи правосуддя, суд першої інстанції не забезпечив захисту його порушеного права на підставі ст.56 та ст.64 Конституції України, ст. 16, 22,1174 ЦК України, з не дотриманням ч.2 ст. 18 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи;
- у зв`язку з протиправною бездіяльністю і незаконною дією посадових осіб, результатом не стягнення коштів за рішенням суду від 16 травня 2017 року порушено його цивільне право, спосіб захисту якого, передбачений пунктами 8, 9 ч.2 ст. 16 ЦК України;
- у рішенні суд не застосував до правовідносин сторін ст.22 ЦК України і не вказав мотиву її незастосування, яка надає право на відшкодування збитку, пов`язаного із зростанням інфляції на споживчі товари і послуги;
- кошти, які належало стягнути за рішенням суду є його власністю, які порушено незаконними діями посадових осіб державної виконавчої служби;
- вирішуючи спір, суд не застосував до правовідносин сторін ч.3 ст.386 ЦК України якою визначено, що власник, право якого порушено, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди;
- боржники за рішенням суду не несуть відповідальності за протиправні дії та бездіяльність посадових осіб державного виконавчого органу, з вини яких впродовж надмірно тривалого часу судове рішення залишилось невиконаним;
- відшкодування шкоди в розмірі 800 грн. суперечить пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким роз`яснено, що суди мають виходити з характеру та обсягу заподіяних моральних страждань, їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих стосунках, з наведенням в рішенні відповідного мотиву, що судом не було прийнято до уваги, тому рішення суду є необґрунтованим.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Першого Приморського ВДВС м.Одеси просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність її доводів.
Представник Державної казначейської служби в судове засідання, призначене на 22 вересня 2020 року, не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2017 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь стягнуто солідарно 42 825 грн., а також судові витрати у розмірі 780 грн. 
30 травня 2017 року на виконання цього рішення судом видано виконавчі листи №523/15770/16, які звернуті до примусового виконання до Приморського ВДВС м.Одеси.
У виконавчому листі місце проживання боржника ОСОБА_4 вказано: АДРЕСА_1 .
Постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. від 02 червня 2017 року відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_3 , а відносно боржника ОСОБА_4 08 червня 2017 року державним виконавцем складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, виконавчий лист відносно ОСОБА_4 повернуто без прийняття до виконання у зв`язку з його пред`явлення не за місцем виконання рішення суду.
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 02 березня 2018 року скарга ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. задоволена.
Визнано передчасними дії зазначеної посадової особи органу примусового виконання та зобов`язано її вирішити питання, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №523/15770/16-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 30 травня 2017 року, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 42 835 грн. та судових витрат в розмірі 780 грн.
Після набрання зазначеної ухвали законної сили, 13 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до старшого державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. з заявою про виконання судового рішення.
17 квітня 2018 року ця посадова особа повторно направила стягувачу повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання з посиланням на п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07 червня 2018 року зазначена бездіяльність головного державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. на підставі скарги ОСОБА_1 визнана неправомірною, її повідомлення від 17 квітня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання незаконним та зобов`язано її усунути порушення шляхом вчинення дій, визначених ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.11-15).
Вищезазначеною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року встановлено, що іншою ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2018 року, скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Л.Л. задоволено.
Визнано передчасними дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Л. Л. щодо повернення виконавчого листа.
Зобов`язано головного державного виконавця Офіцерову Л.Л. вирішити питання, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №523/15770/16-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 30 травня 2017 року, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 42835 грн. та судових витрат в розмірі 780 грн.
Головний державний виконавець Офіцерова Л.Л. скористалась своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року її апеляційна скарга залишена без задоволення, а ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 07 червня 2018 року залишена без змін.
Постановою головного державного виконавця Офіцерової Л.Л. від 30 липня 2019 року відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_4 , за яким дотепер проводяться виконавчі дії.
Судове рішення в примусовому поряду до цього часу не виконано.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Щодо стягнення майнової шкоди
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Апеляційний суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, а також ст.ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст.22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);  2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що невчинення посадовою особою державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, який складає 13 080 грн. за період з 2017 року по травень 2019 року.
Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадової особи державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.
Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі  № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18) та від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).
Вимога про відшкодування інфляційних витрат не підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом ч.2ст.625 ЦК України частини нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то саме з них і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби. 
У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню. 
Доводи апеляційної скарги вказаний висновок не спростовують.

Щодо відшкодування моральної шкоди
Як зазначалось вище, підставою позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача 1 є встановлений ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07 червня 2018 року факт бездіяльності головного державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. щодо відкриття виконавчего провадження на підставі виконавчого листа про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_4 на користь стягувача ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції встановивши, що через ухилення посадової особи органу виконавчої служби від обов`язку примусово виконати рішення суду, яке набрало законної сили, позивач зазнав душевних та психологічних страждань у зв`язку з порушенням його прав на виконання остаточного рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Виходячи із наведених вище обставин, зокрема, що ухвала  Суворовського районного суду м.Одеси від 07 червня 2018 року про бездіяльність головного державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси Офіцерової Л.Л. набрала законної сили 05 червня 2019 року, що постановою головного державного виконавця Офіцерової Л.Л. від 30 липня 2019 року відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_4 , за яким дотепер проводяться виконавчі дії, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування у розмірі 800 грн. 
Апеляційний суд вважає, що при визначенні зазначеного розміру моральної шкоди суд першої інстанції урахував роз`яснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
У зв`язку з наведеним, підстав для зміни розміру відшкодування моральної шкоди, який відповідає вимогам розумності та справедливості, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий 

Судді :