Справа № 131/155/20
Провадження № 22-ц/801/1454/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року	Справа № 131/155/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (судді - доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
учасники справи:
позивач: АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» товариства «Державний ощадний банк України»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором про відкриття та обслуговування рахунку за апеляційною скаргою АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Олексієнка О.Ю., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором про відкриття та обслуговування рахунку
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 грудня 2012 року між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та відповідачем було укладено кредитний договір № 567657 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки.
17 січня 2013 року додатково укладено договір № 567657/1, про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки, відповідно до умов якого позичальнику встановлено кредит в сумі 7745,00 грн., 25 березня 2013 року укладено договір № 567657/2 про встановлення позичальнику кредиту в розмірі 20000,00 грн., 31 січня 2014 року укладено договір № 567657/3 про встановлення позичальнику кредиту в розмірі 27750,00 грн. Разом з тим, відповідач покладені на нього обов`язки не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складає 35588,60 грн. За таких підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість та судові витрати.
Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.
Заочним рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року позов акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, № 567657 від 27 грудня 2012 року, заборгованість в сумі 25342,46 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк»» судовий збір у розмірі 1492,84 грн.
Рішення першої інстанції мотивоване тим, що встановлення у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, які супроводжують кредит є незаконним, оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов`язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Тобто, умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків.
Провадження в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись з таким рішенням суду акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не навів жодного аргументу щодо відмови в задоволенні стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом. Крім того, вважає, що судом невірно визначено несправедливість встановлення банком в договорі комісійної винагороди за обслуговування використаної частини кредиту, оскільки сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Вважає, що банк свої зобов`язання виконав, а відповідач в свою чергу порушив умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користуванням, у зв`язку із чим станом на 29 січня 2020 року виникла заборгованість в загальному розмірі 35588,60 грн.
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом, пені, комісії та втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, тому в іншій частині рішення суду в силу ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що 27 грудня 2012 року між акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк» та відповідачем укладений договір № 567657 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки (а.с.35-36).
03 січня 2013 року відповідачем подана заява на ім`я начальника філії Вінницького облуправління АТ «Ощадбанк» про відкриття кредитної лінії та встановлення ліміту кредитування по картковому рахунку в сумі 7745,00 грн (а.с. 45).
17 січня 2013 додатково укладено договір № 567657/1, про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки, відповідно до умов якого позичальнику встановлено кредит в сумі 7745,00 грн (а.с. 40).
Відповідачем підписано таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 17 січня 2013 року, що підтверджується копією вказаної таблиці (а.с. 44).
21 березня 2013 року відповідачем подана заява на ім`я начальника філії Вінницького облуправління АТ «Ощадбанк» про відкриття кредитної лінії та встановлення ліміту кредитування по картковому рахунку в сумі 20000,00 грн (а.с. 51).
25 березня 2013 року укладено договір № 567657/2 про встановлення позичальнику кредиту в розмірі 20000,00 грн (а.с. 46).
Відповідачем підписано таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 25 березня 2013 року, що підтверджується копією вказаної таблиці (а.с. 50).
28 січня 2014 року відповідачем подана заява на встановлення кредиту по рахунку фізичної особи з проханням встановити кредит у гривнях по рахунку, операції за якими здійснюються з використанням платіжної картки в розмірі 27750,00 (а.с. 56).
31 січня 2014 року укладено додатковий договір № 2 до договору №567657/3 про встановлення позичальнику кредиту в розмірі 27750,00 грн (а.с. 52).
Відповідачем підписано таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 31 січня 2014 року, що підтверджується копією вказаної таблиці (а.с. 55).
Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача станом на 29 січня 2020 року становить 35588,60 грн., з яких: заборгованість за основним боргом (кредитом) 24929,92 грн., проценти за користування кредитом 7778,20 грн.. комісія 6 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 2093,91 грн., 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 170,07 грн., 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 242,47 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 368,03 грн. 
У добровільному порядку на час звернення Банку до суду із цим позовом 10 лютого 2020 відповідачем вказана заборгованість не погашена.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу вимог ст. ст. 525-526, 530, 1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті визначеними в кредитному договорі.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, пені та витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до наданого позивачем розрахунку за договором № 567657 від 27 грудня 2012 року, умовами тарифів за користування платіжною карткою, відкритою по пакету «Зарплатний» та таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки вбачається, що відповідач ОСОБА_1 погодив суму кредиту в розмірі 27750,00 грн. та нарахування процентів за користування кредитом.
Таким чином, з урахуванням вимог ст. ст. 526, 549, 530, 625, 1050, 1054 та підписаних сторонами договору № 567657 від 27 грудня 2012 року, договору №567657/1, тарифів за користування платіжною карткою, відкритою по пакету «Зарплатний», таблиці визначення вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки від 17 січня 2013 року, договору № 567657/2, тарифів за користування платіжною карткою, відкритою по пакету «Зарплатний», таблиці визначення вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки від 25 березня 2013 року, додаткового договору №2 до договору №567657, тарифів за користування платіжною карткою, відкритою по пакету «Зарплатний», таблиці визначення вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки від 31 січня 2014 року, домовленості сторін та проведених розрахунків, місцевий суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитом, пенею та витратами від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу кредиту, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що в порушення умов кредитного договору та вимог ст. ст. 526, 549, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України ОСОБА_1 допустив прострочену заборгованість зі сплати кредиту, внаслідок чого були нараховані, зокрема проценти за користування кредитом, пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користуванням кредитом, щодо стягнення яких суд першої інстанції відмовив, заслуговують на увагу, а тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що на визначених ст. ст. 1049, 1050 ЦК України підставах вимоги про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості, а саме за процентами за користування кредитом у розмірі 7778,20 грн., пенею за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 2093,91 грн. та втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 368,03 грн. підлягають до задоволення.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача суми комісії в розмірі 6 грн., з огляду на наступне.
Згідно з п.3 ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з п.22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлює, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс 16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.
Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, в частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом, пені та витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу кредиту, та прийняття у цій частині нового рішення про задоволення цих вимог. В іншій частині рішення слід залишити без змін.
Щодо судових витрат.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» підлягає частковому задоволенню (99,98%), тому за положеннями частини 3 статті 141ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме за подання позовної заяви в сумі 2101,57 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 3152,36 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення процентів за користування кредитом, пені, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом та розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 7778,20 грн., пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 2093,91 грн. та втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 368,03 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 2101,57 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3152,36 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

                                                                               О.С. Панасюк