ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2020 року
м. Київ
Справа № 640/8857/19
Провадження № 11-84апп20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Антонюк Н. О., Британчука В. В.,  Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року (суддя Маруліна Л. О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року (судді Ключкович В. Ю., Парінов А. Б., Беспалов О. О.) у справі № 640/8857/19 за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного управління Служби безпеки України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, та 
ВСТАНОВИЛА:
1. У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати неправомірними дії Військово-медичного управління Служби безпеки України (далі - ВМУ СБУ; СБУ відповідно) щодо відмови у наданні послуг з медичного обслуговування та медичної допомоги;
- зобов`язати ВМУ СБУ відновити надання ОСОБА_1 послуг з медичного обслуговування та медичної допомоги у закладах охорони здоров`я СБУ.
2. Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 29 травня 2019 року на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відмовив у відкритті провадження.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 30 липня 2019 року ухвалу суду залишив без змін.
3. ОСОБА_1 не погодилася з рішенням суду першої та апеляційної інстанцій і подала касаційну скаргу, у якій просить їх скасувати та направити справу до окружного суду для продовження розгляду.
Вимоги обґрунтовує тим, що суд повною мірою не дослідив спірних відносин, предметом яких є незаконність дій органу, який здійснює організацію та управління у сфері охорони здоров`я в системі СБУ. 
Переконує, що ВМУ СБУ у незаконний спосіб зняло з медичного обліку позивачку, наслідком якого стала відмова підпорядкованого відповідачу поліклінічного закладу у наданні послуг з медичного обслуговування та медичної допомоги.
Наполягає на тому, що свої вимоги заявляла до органу управління сферою охорони здоров`я в системі СБУ.
У цьому контексті покликається на положення частини другої статті 11 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ), в якій наголошується, що члени сімей військовослужбовців та осіб, звільнених у запас або відставку мають право на медичне обслуговування у закладах Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Наполягає, що вимога про відновлення надання послуг з медичного обслуговування та медичної допомоги не може розглядатися окремо від протиправних дій відповідача, пов`язаних зі зняттям з медичного обліку. Положеннями пункту 6 розділу ІІІ Інструкції про організацію медичного забезпечення у Службі безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління СБУ від 21 грудня 2017 року № 740 (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 січня 2018 року за №78/31530; далі - Інструкція), передбачено постановку осіб на медичний облік та зняття з нього за рішенням начальника амбулаторно-поліклінічних закладів СБУ, що є управлінським рішенням. 
Посилаючись на положення статті 263 КАС України вважає, що оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень з питань надання соціального захисту належать до юрисдикції адміністративних судів. 
4. Оскільки учасник справи оскаржував судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 27 лютого 2020 року відповідно до частини шостої статті 346 КАС України передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 16 березня 2020 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.
5. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили нижченаведені фактичні обставини.
ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, одружена з громадянином України ОСОБА_2 , який відповідно до наказу СБУ від 07 листопада 2009 року № 1618-ос звільнений з військової служби у запас. 
З серпня 1996 року позивачка перебувала на медичному обліку (обліковий реєстраційний номер 14512/2 ЧС) та отримувала медичне обслуговування у Центральній поліклініці ВМУ СБУ. 
У квітні 2019 року посадові особи Центральної поліклініки ВМУ СБУ відмовили ОСОБА_1 у медичному обслуговуванні у зв`язку з тим, що вона не є громадянкою України.
08 квітня 2019 року позивачка звернулась до ВМУ СБУ із заявою, в якій просила припинити протиправні діїі продовжити їй отримувати медичні послуги у цьому лікувальному закладі.
Листом від 02 травня 2019 року № 20/н-60/89/17 ВМУ СБУ, посилаючисьна підпункт 7 пункту 1розділу II Інструкції, відмовило у задоволенні заяви через те, що на медичному обліку мають право перебувати громадяни України.
Позивачка, вважаючи рішення закладу охорони здоров`я СБУ таким, що прийняте на порушення прав та охоронюваних законом її інтересів, звернулася до суду з позовом.
6. Суд першої інстанції виходив із того, що позивачка звернулася до суду за захистом порушеного права на охорону здоров`я, медичне обслуговування, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав, що правовідносини, які виникли у зв`язку із відмовою у наданні соціальної послуги, є приватноправовими, та з урахуванням суб`єктного складу учасників підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. 
7.Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на правильному застосуванні норм процесуального права.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ; Суд) у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
За пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України під терміном публічна служба розуміється діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, <…>.
8. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і мету пред`явлення позову.
Конституцією України гарантовано кожному право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності (частина перша, третя статті 49 Конституції України).
На основі цього положення Конституції УкраїниЗаконом № 2011-ХІІ визначені основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей.
За статтею 1 цього Закону під соціальним захистом військовослужбовців розуміється діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 2011-ХІІ законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
У статті 12 цього Закону встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
За статтею 2 названого Закону ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами (частина шоста статті 11 цього ж Закону).
Згідно із пунктом 6 розділу І Інструкції заклади охорони здоров`я СБУ діють на підставі положень, затверджених в установленому порядку. 
У пунктах 5, 6 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що постановка на медичний облік інших осіб, які мають право на отримання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я СБУ, здійснюється на підставі заяв осіб та відповідних документів (пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана війни (учасника бойових дій, інваліда війни, учасника війни), посвідчення ветерана військової служби, ветерана праці, учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, довідка медико-соціальної експертної комісії про інвалідність тощо). Рішення про постановку осіб на медичний облік та зняття з нього приймаються начальниками амбулаторно-поліклінічних закладів СБУ (особами, які виконують їх обов`язки).
9. Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини стосувалися відновлення послуг з медичного обслуговування та медичної допомоги, що пов`язаний з оскарженням рішення суб`єкта владних повноважень з питань надання послуг з соціального захисту. 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в контексті конкретних обставин, беручи до увагу видові та сутнісні властивості рішення, яке ухвалив відповідач, висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що спір у цій справі не є публічно-правовий та не належить до юрисдикції адміністративних судів, є неправильним, оскільки правовідносини, які склались між учасниками цієї справи стосуються оскарження фізичною особою законності рішення суб`єкта владних повноважень щодо надання послуг із соціального захисту члена сім`ї військовослужбовця. 
У цьому спорі позивачка не стільки оспорювала порушення свого права на охорону здоров`я та медичне обслуговування, у якому, як випливає зі змісту позовної заяви, відповідач як установа, що на фаховому рівні в установленому законом порядку постійно підтримує або відновлює людське здоров`я, фактично не відмовляв, скільки власне право на соціальний захист у виді медичної допомоги та медичного обслуговування, право на які вона набула як член сім`ї військовослужбовця на підставі Закону № 2011-ХІІ, обов`язок забезпечити який мала відповідна військово-медична установа, але з огляду на внутрішні, локальні й відомчі нормативні приписи, що регламентують надання соціального захисту військовослужбовцям або особам, які мають право на отримання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я СБУ, відмовила в цьому внаслідок режимних обмежень. 
У правовій ситуації, що склалася, об`єкт захисту - право на соціальний захист, суб`єктний склад спірних правовідносин, один з якого має обов`язок забезпечити захист порушеного права, а також характер (суть) спірних правовідносин, у якому член сім`ї військовослужбовця заявила про право на медичне обслуговування в рамках права на соціальний захист, передбаченого законодавством, що певним чином регулює відносини проходження військової служби, яка свою чергою відноситься до публічної служби, у своїй сукупності вказують на те, що спір з приводу оскарження неправомірних дій ВМУ СБУ про відмову у наданні послуг з медичного обслуговування та медичної допомоги відноситься до компетенції адміністративних судів.
Оскаржене рішення не порушує приватні (майнові, матеріальні) права позивачки, тому ознак приватноправового характеру, що підлягають захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, немає. Тобто, в цій справі спору про право цивільне немає, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські дії та рішення суб`єкта владних повноважень.
10. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги скасовує судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передає справу повністю або частково для продовження розгляду.
За змістом частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного управління Служби безпеки України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                       М. І. Гриців
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                            Н. П. Лященко
В. В. Британчук                                          О. Б. Прокопенко
Ю. Л. Власов                                              В. В. Пророк
Д. А. Гудима                                               Л. І. Рогач
В. І. Данішевська                                      О. М. Ситнік
Ж. М. Єленіна                                            О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко                                              О. Г. Яновська
Л. М. Лобойко