ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 р.	Справа № 440/3508/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року (головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, повний текст складено 20.03.20 року) по справі № 440/3508/19
за позовом         ОСОБА_1  
до        Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 03 квітня 2018 року по 12 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 03 квітня 2018 року по 12 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в АТО з 03 квітня 2018 року по 12 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в АТО з 03 квітня 2018 року по 12 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в АТО з 01 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2017 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в АТО виходячи з розрахунку 7584 грн. 80 коп. з 01 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2017 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу на суму 5920,65 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 04 квітня 2018 року по 12 квітня 2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період  04 квітня 2018 року по 12 квітня 2018 року.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової  винагороди за безпосередню участь в АТО за період з  01 жовтня 2017 року по 11 жовтня 2017 року та з 19 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2017 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову  винагороду за безпосередню участь в АТО за період з  01 жовтня 2017 року по 11 жовтня 2017 року та з 19 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2017 року.
Визнано протиправною бездіяльність  Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1806 грн. 30 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просила скасувати рішення суду в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення, винагороди за безпосередню участь в АТО   ОСОБА_1 за період з 04.04.2018 по 12.04.2018 ,  та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відсутні підстави для виплати грошового забезпечення  позивачу в оскаржуваний період, оскільки  дія контракту з позивачем закінчилася 20.11. 2017.  Судом першої інстанції не вірно застосовано норми права, не враховано  Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким інших особам, затверджену наказом МО України від 11.06.2008 № 260 , підпунктом 37.1.5 якої встановлено , що виплата грошового забезпечення особам, які звільняються з військової служби  у зв`язку із закінченням строку контракту, виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.
ОСОБА_1 не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в цій частині скасувати та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5 920,65 грн.
Також просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача витрати пов`язані з розглядом справи в апеляційному провадженні на правову допомогу на суму гонорару 2921,78 грн.
В обґрунтування зазначає, що судом безпідставно самостійно зменшено витрати на правову допомогу, які пред`являлись до стягнення за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат. При цьому позивачем надано всі докази на підтвердження понесених витрат.
Військова частина НОМЕР_1 не надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що  апеляційні скарги не підлягають  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 18.06.2014 ОСОБА_1  мобілізований на військову службу Кременчуцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом та направлений для проходження публічної служби до військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України.
З 27.04.2015 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та на котлове забезпечення і призначено сержанта військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 на посаду командира гармати - головного сержанта 4 гарматного розрахунку 2 протитанкового артилерійського взводу 1 протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_3 , визнано, що справи та посаду прийняв, 27 квітня 2015 року приступив до виконання обов`язків за посадою, відповідно до наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 №119 від 27.04.2015 (том 1 а.с. 202).
З 22.04.2016 ОСОБА_1 має  статус учасника бойових дій , що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій №18 від 22.04.2016 (том 2 а.с. 176).  
19.05.2016, 19.11.2016 та 20.05.2017 між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 , були укладені контракти про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу, терміном на 6 місяців  кожний (т. 1 а.с. 217-218том 2 а.с. 65-66).
Наказом командира 57 окремої мотопіхотної бригади (по особовому складу) від  20.05.2017 №87-РС укладено контракт строком на шість місяців з старшим сержантом ОСОБА_1 ,  начальником ремонтної майстерні речового майна взводу забезпечення групи матеріального забезпечення 57 окремої мотопіхотної бригади (том 1 а.с. 205).
В період з 25 жовтня по 23 листопада 2017 року позивачу перебував у щорічній відпустці за 2016р., згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №298 від 25.10.2017  (том 1 а.с. 181).
З 24 листопада 2017 року позивачу припинено виплату грошового забезпечення та з 06 грудня 2017 року знято з усіх видів забезпечення, з підстав самовільного залишення частини , відповідно до  наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №340 від 06.12.2017 (п. 4)  . (том 1 а.с. 177).
По факту несвоєчасного  повернення позивача до військової частини 04.04.2018 замість 24.11.2017, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 319 від 04.04.2018 призначено проведення службового розслідування, за результатами якого складено акт. 
Актом встановлено, що  позивач 24.11.2017 не повернувся з основної щорічної відпустки, після повернення  (04.04.2018) надав листки непрацездатності. У відпускному квитку стоїть відмітка ІНФОРМАЦІЯ_1 про зняття з військового обліку 23.11.2017, відмітки про продовження перебування на військовому обліку в м. Кременчук відсутні. У зв`язку з чим запропоновано направити до Покровського відділу НП Донецької області повідомлення про наявність в діях позивача ознак кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 409 Кримінального кодексу України; виплату грошового забезпечення за період з 24.11.2017 р. по 03.04.2018 р. не проводити.
З 24.11.2017 позивачу припинено виплату грошового забезпечення, відповідно до наказу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 345 від 11.04.2018 .
Позивач оскаржив зазначені дії відповідача у судовому порядку.
За наслідками судового розгляду наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  № 340 (п.4) від 06.12.2017 та  № 345 від 11.04.2018 р. щодо не нарахування грошового забезпечення з 24.11.2017 р. по 03.04.2018 р.  скасовані.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 по справі №440/1621/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1  невиплачену компенсацію за невикористану оплачувану щорічну основну відпустку за 2017 рік у розмірі 7 584,80 грн. 
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 по справі №440/1621/19 визнано протиправним і скасовано п. 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 340 від 06.12.2017 відносно старшого сержанта ОСОБА_1 , начальника ремонтної майстерні речового майна взводу забезпечення групи  матеріального забезпечення. 
Визнано протиправним і скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 345 від 11.04.2018 р. щодо не нарахування грошового забезпечення з 24.11.2017 р. по 03.04.2018 р. старшому сержанту ОСОБА_1 , начальнику ремонтної майстерні речового майна взводу забезпечення групи   матеріального забезпечення. 
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 невиплачене грошове забезпечення у розмірі 28 366,65 грн.та частину недовиплаченої одноразової грошової допомоги для оздоровлення за 2017 рік у розмірі 2844,30 грн. (том 1 а.с. 219-224). 
12.04.2018 Наказом командира 57 окремої мотопіхотної бригади №70-РС старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту "ж" (які вислужили строк військової служби за контрактом) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (том 1 а.с. 206).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 12.04.2018 старшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , звільненого з військової служби у запас на підставі підпункту "ж" (які вислужили строк військової служби за контрактом) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" наказано вважати таким, що справи та посаду здав, зараховано до оперативного резерву першої черги і направлено для зарахування на військовий облік до Кременчуцького ОМВК Полтавської області. З 12.04.2018 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (том 1 а.с. 180).
30.08.2019 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо проведення розрахунку  по виплаті грошового забезпечення за період з 03.04.2018 по 12.04.2018; винагороди за безпосередню участь в ООС (АТО) за період з 01.10.2017 по 25.10.2017; винагороди за безпосередню участь в ООС (АТО) в період з 03.04.2018 по 12.04.2018; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки  як учаснику бойових дій за період, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати належного йому грошового забезпечення, компенсації за невикористану додаткову відпустку та винагороду за безпосередню участь в АТО, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.  
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 04.04.2018 по 12.04.2018, винагороди за безпосередню участь в АТО та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку  як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік.
При цьому, задовольняючи частково заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив зі співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, часткового задоволення позовних вимог та виконаних адвокатом робіт.
Оскільки судове рішення оскаржується відповідачем лише в частині виплати грошового забезпечення за період з 04.04.2018 до 12.04.2018, а позивачем в частині витрат на правову допомогу, апеляційним судом , надається оцінка в межах доводів апеляційних скарг.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  (далі - Закон № 2011-XII) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу"  (далі – Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Пунктом 12.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі – Інструкція № 170), встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення.
Відповідно до п. 237 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі – Положення № 1153/2008) у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту, якщо інше не передбачено законодавством.
Відповідно до п. 242 Положення № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, на день виключення зі списків особового складу військової частини звільненому з військової служби військовослужбовцю має бути виплачено грошове забезпечення.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою Наказом Міністра оборони України 11.06.2008  №260 (далі - Інструкція № 260).
Пунктом 1.9 Інструкції №260 встановлено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.
Судом встановлено, що строк дії контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України 20.05.2017 закінчився 20.11.2017.
          Разом з тим, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 12.04.2018, що підтверджується наказом командира 57 окремої мотопіхотної бригади №70-РС та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 (том 1 а.с. 180, 206).
Зазначені накази не скасовані, є чинними.
Таким чином, останнім днем проходження військової служби позивача є день його звільнення  та виключення  зі списків, а тому він вважався таким, що проходив військову службу, та має право на виплату грошового забезпечення. 
          Доводи відповідача про не врахування судом першої інсинуації положень п.37.1.6 п.37.1 Інструкції № 260, колегія суддів вважає помилковими, оскільки судом надавалася оцінка як зазначеному акту у сукупності з вимогами інших законодавчих актів, що регулють спірні правоідносини. 
Колегія суддів зазначає, що ч.2 ст.24 Закону 2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається  день  виключення військовослужбовця зі  списків особового складу військової частини. Зазначена норма не містить визначення іншого строку, або відсилання до будь-якої іншої події, зокрема дня закінчення строку контранкту.
Інструкції № 260, на яку посилається відповідач, містить інші умови виплати грошового забезпечення, ніж встановлені Законом № 2232-ХІІ, а отже відповідно до ч.3 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта закону України , суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин положення ч.2 ст.24 Закону України 2232-ХІІ .
          Враховуючи викладене, вірним є висновок суду про наявність підстав для зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період   04.04.2018 по 12.04.2018.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про відшкодування судом витрат на правову допомогу в меншому розмірі, ніж заявлено позивачем .
          На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 надано до суду першої інстанції договір про надання правової допомоги від 03.09.2019 № 021, акт виконаних робіт від 14.09.2019, розрахунок суми гонорару за договором, квитанцію № 021/19 від 14.09.2019 про оплату правничої допомоги на суму 5920,65 грн (т. 1 а.с. 47-52)
Згідно з п. 1.3 Договору про надання правової допомоги від 03.09.2019 Адвокат приймає на себе обов`язки здійснити складання позовної заяви, процесуальних документів та направити адвокатські запити для збирання доказів до фізичних осіб, установ, підприємств та організацій незалежно від їх підпорядкування, форми власності, в тому числі в органи державної влади та самоврядування, закладів Міністерства охорони здоров`я України, прокуратури, національної поліції, служби безпеки України, Державної міграційної служби України, інших правоохоронних органах України, Державної виконавчої служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України в органах РАГС, нотаріату, БТІ, Держаних реєстраційних службах Міністерства юстиції України.
Як визначено п. 2.1 Договору, професійна правнича допомога надається клієнту шляхом: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення адвокатського запиту; складання позовної заяви; складання процесуальних документів (заяв, клопотань, заперечень, відзив, письмові пояснення).
Згідно з п.п. 3.1 Договору про надання правової допомоги від 03.09.2019 сума гонорару Адвоката визначається на договірних засадах та вказується в окремому додатку до цього договору – розрахунку, квитанції, акті виконаних робіт (з описом виконаних робіт), оплата погодинна. Сума гонорару Адвоката визначається на договірних засадах та вказується в окремому додатку до цього договору.
Відповідно до п.п. 3.2 на визначення розміру гонорару Адвокату впливають строки  та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару.  
З розрахунку суми гонорару за договором про надання правової допомоги вбачається, що загальна вартість наданих послуг складає 5 920,65 грн., а саме:
- вивчення обставин, що настали у відносинах між ОСОБА_1 та суб`єктом владних повноважень в особі посадових осіб військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не виплати: грошового забезпечення з 03.04 по 12.04.2018 року, винагороди за участь в АТО з 01.10 по 25.10.2017 та з 03.04. по 12.04.2018 року, компенсації за додаткові відпустки як учасника бойових дій з 2015 року по 2018 рік. Дослідження судових рішень та національного законодавства України - витрачено часу - 2 години, розрахунок вартості з урахуванням складності справи - 2007,00 грн. х 35% х 2, вартість - 1404,90 грн.; 
- виготовлення процесуальних документів - позовної заяви, заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, клопотання про витребування доказів, клопотання про бажання бути присутнім, адвокатський запит (до суду відповідно з вимогами Кодексу адміністративного судочинства України) та адвокатські запити - витрачено часу - 5 годин, розрахунок вартості з урахування складності справи - 2007,00 грн. х 45% х 5, вартість - 4515,75 грн.
На підтвердження факту виконання робіт за договором позивачем надано акт виконаних робіт від 14.09.2019.
Позивачем сплачено адвокату кошти у загальній сумі 5920,65 грн., що підтверджується квитанцією №021/19 від 14.09.2019.
Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу вартості витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позов задоволено частково, а також враховуючи співмірність розміру витрат на оплату робіт адвоката із складністю справи  та виконаними адвокатом роботами, часом, витрачених на виконання відповідних робіт, ціною позову, обсягом виконаних робіт стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 806 грн. 30 коп.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Надаючи оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вивчення обставин, що настали у відносинах між ОСОБА_1 та суб`єктом владних повноважень в особі посадових осіб військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не виплати: грошового забезпечення, винагороди за участь в АТО , компенсації за додаткові відпустки як учасника бойових дій з 2015 року по 2018 рік, дослідження судових рішень та національного законодавства України фактично є складовими по складанню позовної заяви. Крім того, були відсутні підстави для складання адвокатом заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки з  матеріалів справи вбачається, що такий строк не пропущено. 
Таким чином, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, а також часткового задоволення позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1806 грн. 30 коп. витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно  до розміру заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.с.1,2 ст.132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.
Доводи апелянта про протиправне зменшення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, без наявності клопотання відповідача про зменшення таких витрат, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції визначено суму, яка підлягає стягненню виходячи з часткового задоволення позову.
Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 921,78 грн, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч.1,6 ст.139 КАС України  судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу підлягають відшкодуванню у випадку задоволення позову повністю або частково.
Враховуючи, що за наслідками судового розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року по справі № 440/3508/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено  11.08.2020 року