ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
23 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 331/54/18
провадження № 51-4216км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного  кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
захисника                                          ОСОБА_7 ,                                  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017080000000548, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м. Запоріжжя, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі — КК),
 
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК. 
Запорізький апеляційний суд 20 лютого 2020 року скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання і ухвалив новий вирок, яким призначив йому покарання за ч. 2 ст. 307 КК  із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи на посаді водія ТОВ «Умвельт-Запоріжжя», за не встановлених органом досудового розслідування обставин, незаконно, умисно, з метою збуту придбав у не встановленої органом досудового розслідування особи наркотичні засоби – канабіс і метадон та психотропну речовину – метамфетамін.
Крім того, 18 листопада 2017 року близько 11:45 ОСОБА_6 , діючи умисно, ввіз наркотичні засоби та психотропну речовину загальною вагою у перерахунку на суху речовину: канабіс – 285,8 г, метадон – 0,439 г, метамфетамін – 0,423 г, на територію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та незаконно збув їх ОСОБА_8 , який відбуває покарання у вказаній установі. Після цього отримані наркотичні засоби та психотропну речовину ОСОБА_8 добровільно видав працівникам правоохоронних органів.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і його особі через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням. 
Обґрунтовуючи свої доводи, засуджений вказує на те, що:
- покарання за вироком є занадто суворим, судом не враховано ряду обставин, які впливають на вид та розмір призначеного покарання;
- він раніше не судимий, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся і сприяв розкриттю злочину, не намагався уникнути покарання, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, утримує дружину та двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується;
- він постійно працює у ТОВ «Умвельт-Запоріжжя», що із урахуванням застосування ст. 69 КК давало підстави для призначення такого виду покарання, як виправні роботи;
- судом не встановлено обтяжуючих покарання обставин, тяжких наслідків від злочину не настало;
- у вироку не наведено достатньо переконливих мотивів, з яких апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання саме у виді позбавлення волі та без застосування ст. 75 КК.
 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений і захисник підтримали касаційну скаргу прокурор вважав вирок суду апеляційної інстанції законним, обґрунтованим  і просив залишити його без зміни. 
 
Мотиви Суду 
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються. 
Доводи захисника щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено засудженому, також є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
У частині 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Згідно з положеннями статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.
Також зі змісту ст. 75 КК убачається, що застосування закріплених у ній правил – звільнення від відбування покарання з випробуванням – допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства. Застосування судом ст. 75 КК має бути належним чином умотивовано.
За матеріалами провадження, суд першої інстанції, призначаючи покарання, визнав як обставини, що пом`якшують покарання, те, що  ОСОБА_6 визнав повністю свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся у вчиненому, своїми правдивими показаннями активно сприяв розкриттю злочину, усвідомив свою протиправну поведінку, зробив відповідні висновки. Також суд врахував, що  ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, офіційно працює водієм в ТОВ «Умвельт-Запоріжжя», у зв`язку з чим має стабільне джерело доходу та є годувальником своєї родини, одружений, утримує двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, як за місцем проживання, так і за місцем роботи характеризується виключно з позитивного боку, проживає однією родиною із сім`єю та матір`ю похилого віку, 1934 року народження, яка потребує постійного догляду і перебуває на його утриманні.
Вищевказані обставини у своїй сукупності суд першої інстанціїобґрунтовано вважав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, беручи до уваги наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи відсутність обставин, що обтяжують покарання, приймаючи до уваги, що вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння не потягло тяжких наслідків, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК, нижче нижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК, у вигляді позбавлення волі на строк 5 років. 
 
Також суд першої інстанції вирішив, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства, і, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень,звільнив його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Як видно з матеріалів провадження, вирок суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку прокурором на підставах невідповідності покарання, призначеного засудженому із застосуванням статей 69, 75 КК, ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі  ОСОБА_6 через м`якість. При цьому прокурор порушував питання про обрання засудженому основного та додаткового покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307 цього Кодексу.
За ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 – без зміни. 
Кримінальне провадження щодо  ОСОБА_6 було предметом розгляду Верховного Суду за касаційною скаргою прокурора на вищевказану ухвалу апеляційного суду. Як вказано у постанові касаційного суду від 5 грудня 2019 року, апеляційний суд, погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання, належним чином не перевірив обставин, зазначених у вироку, а також залишив поза увагою доводи прокурора щодо безпідставності застосування положень ст. 75 КК, належним чином не мотивував прийнятого рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді. 
Апеляційний суд під час нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі ст. 75 КК, послався на ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані при застосуванні положень ст. 69 КК, що, на переконання колегії суддів, є неправильним, адже врахування одних і тих же обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень ст. 69 і ст. 75 КК, є недостатнім. 
Як зазначено в оскаржуваному вироку, суд першої інстанції не врахував, що при вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК мають бути належним чином досліджені й оцінені всі обставини, які мають значення для справи. Проте цей суд повною мірою не врахував тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, а також того, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив збут наркотичних засобів та психотропних речовин у місця позбавлення волі, що суттєво збільшує суспільну небезпеку вказаного злочину.
Ураховуючи вищевказані обставини та дані про особу обвинуваченого, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що є підстави для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК та призначення йому покарання, нижчого нижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК, — у виді позбавлення волі на строк 4 роки, проте звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК за обставин, встановлених судом першої інстанції, є безпідставним, у зв`язку з чим скасував судове рішення в цій частині та ухвалив новий вирок.
Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке. Наркоманія та незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів належать до глобальних проблем сучасності. Цим явищам притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для здоров`я не лише конкретної особи, а й всього населення, а також для економіки та суспільства. Суспільна небезпека цих злочинів визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії і токсикоманії на свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості. Тому особи, які вчиняють ці злочини, повинні понести адекватне та справедливе покарання.
На думку Суду, встановлені судом пом`якшуючі покарання обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і за наявності яких  ОСОБА_6 призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК нижче нижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК, з огляду на те, що він вчинив тяжкий злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, кваліфікуючою ознакою якого є їх незаконний збут у місцях позбавлення волі, не є такими, що дають підстави для одночасного  застосування ст. 75 КК. 
Доводи у скарзі про те, що суд не взяв до уваги усіх пом`якшуючих покарання обставин, відсутності обтяжуючих обставин, позитивних характеризуючих даних про його особу, з урахуванням вищезазначеного в цілому не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції.
Отже, за встановлених судом обставин даних, які б вказували на явну несправедливість покарання, призначеного засудженому  ОСОБА_6 , та безпідставне скасування звільнення його від відбування покарання з випробуванням, не вбачається.
Таким чином, беручи до уваги вищезазначене, Суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення скарги та застосування стосовно  ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.
 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3