КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 752/9965/15-ц                           Головуючий у 1 інстанції: Мирошниченко О.В. 
Провадження № 22-ц/824/6820/2020                       Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 липня 2020 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,
секретар                                        Майданець К.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів,-
 
в с т а н о в и в:
 
В червні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2   про стягнення заборгованості. Зазначило, що 21 липня 2006 року між  АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № К3V0АК22144791. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань, банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та її поручителя ОСОБА_2 заборгованість , яка становить   1 196,56 доларів США.
В липні ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів. Зазначила, що п. 2.2.9. кредитного договору визначено обов`язок позичальника відшкодувати витрати банку, які виникли у зв`язку з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, оплату послуг, які будуть надані з метою реалізації банком своїх прав за кредитним договором, у тому числі оплату витрат на представництво банку в суді й перед третіми особами, витрат на надання банку правової допомоги. Вказаний пункт договору суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки надання банком незамовлених на момент підписання кредитного договору послуг є порушенням закону, а тому банк повинен повернути надмірно сплачені кошти.  Сума сплаченої комісії згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором становить 3498,60 доларів США; сума винагороди за надання фінансового інструменту (незамовленої послуги), сплаченої позичальником становить 4841,96 доларів США. Крім того, що пункти 2.2.7. та 2.4.3. кредитного договору, містять положення щодо страхування, які також не відповідають вимогам п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону "Про захист прав споживачів". Умови вказаних пунктів договору  містять елементи примусу, впливають на свободу вибору споживача, та у відповідності до ч. 4 ст. 19 Закону є агресивною підприємницькою практикою з боку відповідача. Оскільки всі умови Договору щодо страхування є нікчемними, в тому числі умови щодо оплати банком суми страхових внесків, то нарахування відсотків на суму страхових внесків є неправомірним. Розмір неправомірно нарахованих відсотків на суми страхових платежів, який був нею сплачений, становить 5317,62 доларів США. ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк»  надмірно сплачені кошти в загальному розмірі 300 918,38 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року відмовлено в позові ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. Вважає, що суд не дав належної оцінки її доводам про невідповідність умов кредитного договору положенням ст.ст. 11, 17, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та безпідставно відмовив у задоволенні її вимог.
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення  Голосіївського районного суду м.Києва від 20 квітня 2016 року без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд при залишенні без змін рішення суду першої інстанції не врахував, що встановлення невиправданих платежів спрямованих на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах і такі умови договору порушують є нікчемними; не оцінив відповідні умови кредитного договору, якими передбачений обов`язок позичальника щодо сплати комісій. 
 В апеляційній інстанції  ОСОБА_1  підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
 Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 липня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К3V0АК22144791, за умовами п. 1.1. якого Банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 21.07.2006 по 21.07.2013 включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 16 462,70 доларів США на для придбання автомобіля у розмірі 6 594,28 доларів США і сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. даного Договору Умовами договору встановлена сплата за користування кредитом відсотків у розмірі 0,96% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент йог  надання, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «21» по «25» число кожного місяця. Згідно договору погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 328,96 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
Згідно з п. 3.1. Договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1. даного Договору.
Пунктом 2.2.7. Договору передбачено, що позичальник надає Банку належним чином оформлені, згідно п. 1.3. договори застави, іпотеки, поруки й таке інше для забезпечення виконання зобов`язань за даним Договором, Договір страхування заставного майна (на вимогу Банку - у випадку укладання договору застави/іпотеки згідно п. 1.3. даного Договору), Договір страхування наземного транспорту і Договір особистого страхування позичальника (на вимогу Банку).
У випадку неподання позичальником Банку підтверджуючого документа про сплату чергових платежів по погодженим з Банком Договорам страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п. 2.1.3. даного Договору.
Позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до п. 3.2., п. 3.8. даного Договору.
Відповідно до пункту 2.4.3. Договору позичальник не має права вимагати видачі кредиту у випадку, зазначеному в п. 2.3.6., а також у випадку невиконання зобов`язань, зазначених у п. 2.2.7. цього Договору.
Пунктом 2.2.9. Договору кредиту передбачено, що позичальник зобов`язаний на підставі наданих Банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки Банку, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформацію про позичальника, а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав Банку за даним Договором, а також договорам застави, іпотеки, поруки й таке інше, укладені з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим Договором. До послуг, вказаних у цьому пункті відносяться: доставка застави на місце зберігання; зберігання застави; послуги, пов`язані з реалізацією застави; представництво інтересів Банку в суді й перед третіми особами. Позичальник зобов`язується відшкодувати Банку в повному обсязі витрати за надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів Банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, в тому числі апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й керування - у строк, зазначений в письмовій вимозі Банку (п. 2.2.9. Договору).
Пунктом 3.2. Договору передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,66% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
В пункті 3.6. Договору сторони погодили, що Банк надає позичальнику кредит на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, призначених для цих цілей згідно п. 1.1.
Пунктом  3.7. Договору визначено, що позичальник сплачує Банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п. 1.1. даного Договору.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1   до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Заявляючи вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» коштів, які були сплачені нею на підставі кредитного договору, ОСОБА_1 посилалася на  нікчемність умов кредитного договору з огляду на положення ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав  споживачів" в чинній на момент звернення до суду редакції. А саме, споживач не   зобов`язаний  сплачувати кредитодавцеві будь-які      
збори,  відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не  
були  зазначені  у  договорі. Кредитодавцю   забороняється  встановлювати  у  договорі  про надання споживчого  кредиту  будь-які  збори,  відсотки,  комісії, 
платежі тощо за дії,  які не є послугою у визначенні цього Закону. 
Умова договору про  надання  споживчого  кредиту,  яка  передбачає 
здійснення  будь-яких  платежів  за  дії,  які  не  є  послугою  у 
визначенні цього Закону, є нікчемною.
Разом з тим, Кредитний договір № К3V0АК22144791 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений 21 липня 2006 року. А зміни у Закон України "Про захист прав споживачів", на які посилається ОСОБА_1 запроваджені Законом України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року.
На час підписання вказаного договору Закон не містив положень про нікчемність таких умов договору. 
Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 
Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
За загальним правилом закон зворотної сили не має. 
Відтак, посилання позивачки на нікчемність вищезазначених умов кредитного договору, зокрема, положень про сплату комісії банку, є безпідставними.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами частини 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
ОСОБА_1 не було доведено безпідставності отримання АТ КБ «ПриватБанк» сум, що є предметом її позову та нікчемності умов договору. 
Питання про визнання недійсними положень кредитного договору позивачка не заявляла.   Як встановлено судом, ОСОБА_1 з часу укладання договору  (21 липня 2006 року) добровільно виконувала його умови, що свідчить погодження умов договору.  В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надала відповіді на питання, що є підставою для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів на даний час.
 Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 23 липня 2020 року. 

Суддя-доповідач                                                         Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                               Оніщук М.І.
 
                                                                                 Крижанівська Г.В.