ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	Львів	Справа № 380/64/20 пров. № А/857/4061/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Довгої О.І.,
з участю секретаря судового засідання -           Хомича О.Р.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Охота С.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною, зобов`язання видати посвідчення ветерана військової служби (суддя суду І інстанції: Костецький Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10.03.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 10.03.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

03.01.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії посадових осіб відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 /ОВК/ щодо відмови йому в одержанні статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення ветерана військової служби; зобов`язати посадових осіб відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 видати йому посвідчення ветерана військової служби (а.с.1-4).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2020р. позов задоволено частково; визнано протиправними дії відповідача Львівського ОВК щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в одержанні статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення ветерана військової служби; зобов`язано відповідача видати позивачу посвідчення ветерана військової служби (а.с.44-46).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.50-54).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що запис від 02.09.2014р. про укладення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років, який міститься у витягу з послужного списку, стосується періоду з 03.09.2014р по 04.10.2019р., оскільки підставою такого запису є наказ Міністра оборони України № 512 від 02.09.2014р. У зазначеному витягу не відображено підстави внесення відповідних записів, у зв`язку з чим дане питання досліджено не в повній мірі.
Зазначає, що відповідно до копії трудової книжки з 15.08.2012р. по 02.09.2014р. позивач працював у військовій прокуратурі Західного регіону України; в цей період він не проходив військову службу, а тому в розрахунок вислуги років позивача включено час роботи в судових органах та органах прокуратури, який не є періодом військової служби.
Вказує, що зазначена в наказі про звільнення позивача з військової служби і визначена для призначення пенсії вислуга років не може бути єдиною безумовною підставою для отримання статусу ветерана військової служби без перевірки правильності обрахування такої вислуги відповідно до приписів законодавства.
Оскільки позивач прослужив на військовій службі відповідно до послужного списку 23 роки 08 місяців 20 днів, підстави для видачі позивачу посвідчення ветерана військової служби є відсутніми.

Позивачем ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.88-91).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, заперечення позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, наказом Міністра оборони України № 524 від 16.09.2019р. відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) (а.с.9).
Згідно з цим наказом вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України складає: календарна - 25 років 01 місяць, пільгова - 25 років 08 місяців.
Наказом Військової прокуратури Західного регіону України № 759к від 03.10.2019р. виключено з 04.10.2019р. позивача ОСОБА_1 із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до пп.«а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та направлено до Дрогобицько-Бориславського ОРВК Львівської обл. для постановки на військовий облік з правом носіння військової форми одягу (а.с.11).
09.10.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до Львівського ОВК про видачу посвідчення ветерана військової служби та нагрудного знаку до нього (а.с.12).
Листом № 10650 від 17.10.2019р. відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив позивача про те, що до Департаменту військової освіти, науки, соціальної та гуманітарної політики Міністерства оборони України скеровано запит щодо надання роз`яснення про те, чи має позивач право на отримання посвідчення ветерана військової служби (а.с.13).
У подальшому листом № 12504 від 10.12.2019р. відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для його визнання ветераном військової служби відповідно до п.1 ст.5 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (а.с.14).
Причиною такої відмови вказано те, що позивач проходив військову службу з 05.08.1994р. по 14.08.2012р., з 03.09.2014р. по 04.10.2019р. В період з 15.08.2012р. по 02.09.2014р. він працював у прокуратурі Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, тобто, не перебував на військовій службі. Вказаний період зарахований до вислуги років для призначення пенсії. Вислуга позивача виключно на військовій службі становить 23 роки 08 місяців 20 днів. 

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з наказом Міністра оборони України № 524 від 16.09.2019р., яким звільнено ОСОБА_1 у запас, вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України становить в календарному обчисленні - 25 років 01 місяць, у пільговому обрахунку - 25 років 08 місяців. 
Окрім цього, аналіз документів позивача щодо вислуги років свідчить про те, що останній має необхідну вислугу років, передбачену Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» для визнання його ветераном військової служби.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;.
Статтею 10 цього Закону передбачено, що ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.
Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, зокрема, військова служба та час роботи в судових органах та органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах і військових формуваннях Служби безпеки України, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.
Аналогічні норми містить Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затверджене наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014р., згідно з пунктом 2.1 якого особам, звільненим з військової служби, які мають право на пенсію відповідно до Закону, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, зокрема, військова служба та час роботи в судових органах та органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах і військових формуваннях Служби безпеки України, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.
Пунктом 2 постанови КМ України № 742 від 01.06.2002р. «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затв. постановою КМ України № 1601 від 30.08.1999р., на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».
Згідно з п.1 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затв. постановою КМ України № 1601 від 30.08.1999р., посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист».
Згідно із п.3 вказаного Порядку підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів:
наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку;
довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності І чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;
посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що посвідчення ветерана військової служби видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист», а саме, громадянам України, які бездоганно прослужили, зокрема, на військовій службі, 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД. 
При цьому, відповідно до установленого чинним законодавством порядку до вислуги років зараховується, зокрема, час роботи в органах прокуратури осіб, які працювали на посадах прокурорів та перебувають на військовій службі.

Як слідує з матеріалів справи, з 05.08.1994р. по 14.08.2012р. та з 03.09.2014р. по 04.10.2019р. позивач ОСОБА_1 проходив військову службу, що не оспорюється відповідачем.

Щодо покликання відповідача на недостатність вислуги років позивача на військовій службі для надання йому статусу ветерана війни та видачі відповідного посвідчення з огляду на незарахування до вислуги років на військовій службі періоду його роботи в органах прокуратури, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.
Починаючи із 15.08.2012р., та по 02.09.2014р. позивач ОСОБА_1 працював на прокурорських посадах в прокуратурі Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері. Вказаний період зарахований позивачу до вислуги років для призначення пенсії на підставі п.«ж» ч.1 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Окрім цього, під час апеляційного розгляду з`ясовано, що звільнення та подальше прийняття позивача на військову службу в спірний період зумовлені процесами реорганізації органів прокуратури, при цьому позивач фактично продовжував обіймати прокурорські посади в органах військової прокуратури.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що період роботи позивача на прокурорських посадах в прокуратурі Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з 15.08.2012р. по 02.09.2014р. підлягає зарахуванню до вислуги років, яка дає право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ.
Важливим (однак не єдиним) підтвердженням наведеного слугує наказ Міністра оборони України № 524 від 16.09.2019р., яким ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, де визначено тривалість його вислуги: календарна - 25 років 01 місяць, пільгова - 25 років 08 місяців.
Також в матеріалах справи є наявний лист Департаменту військової освіти, науки, соціальної та гуманітарної політики Міністерства оборони України № 404/3/4545 від 28.10.2019р., згідно з яким позивач ОСОБА_1 має підстави для визнання його ветераном військової служби відповідно до п.1 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (а.с.15).

Апеляційний суд враховує, що інформація про календарну вислугу років, яка зазначена в наказі про звільнення позивача з військової служби і визначена для отримання пенсійних чи інших виплат соціального характеру, не може бути єдиною безумовною підставою для отримання статусу ветерана військової служби, без перевірки правильності обрахування такої вислуги відповідно до приписів законодавства.
Водночас, в судовому порядку встановлено, що позивач має необхідний стаж військової служби для отримання статусу ветерана військової служби, при цьому судом досліджено і підтверджено правильність включення до вислуги років позивача на військовій службі в календарному обчисленні періоду його роботи в органах прокуратури.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлення під час судового розгляду всіх обставин справи, які мають вважливе значення для її правильного вирішення, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача необхідної вислуги років, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», для визнання його ветераном військової служби.
Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленій, зокрема, в постанові від 06.02.2020 року в справі № 820/4905/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок про те, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (N 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун проти Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п.27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність заявленого позову та наявність підстав для його задоволення із вищевказаних мотивів.
За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Львівський ОВК.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2020р. в адміністративній справі № 380/64/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівський обласний військовий комісаріат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	О. І. Довга  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 09.07.2020р.