ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 333/3933/19 (2-а/333/6/20)	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,     

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
          на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року (суддя Кулик В.Б., м. Запоріжжя) у справі № 333/3933/19 (2-а/333/6/20)
          за позовом Комунарського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області
          до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 
          про примусове видворення за межі території України,- 

встановив:

У липні 2019 року Комунарський районний відділ у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області звернувся до суду із позовом, у якому просив примусово видворити за межі України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2020 позов задоволено.
Вказане рішення мотивоване наявністю визначених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для примусового видворення ОСОБА_1 за межі території України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на незаконність рішення суду першої інстанції з підстав неможливості його виконання у майбутньому, оскільки у самому рішенні не зазначено, до якої саме країни ОСОБА_1 має бути видворений. Також, скаржник вказав на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції особа ОСОБА_1 не була встановлена на підставі документів, що визначені ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Зазначив, що довідка про особу від 21.03.2019, складена Комунарським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, яка міститься у матеріалах справи, не посвідчує особу ОСОБА_1 , оскільки вона не передбачена вказаною нормою Закону та складена виключно зі слів особи, яка 21.03.2019 при її затриманні співробітниками поліції представилася ОСОБА_1 . З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позивач з вимогами апеляційної скарги не погодився, просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на відсутність у законодавстві України вимог щодо визначення у судовому рішенні конкретної країни, до якої має бути видворено особу. Також, зазначив, що особу ОСОБА_1 було встановлено під час його затримання, а також під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідно до норм п. 2.4 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України від 28.08.2013 
№ 825, застосування яких обумовлено відсутністю у останнього документів, передбачених ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Отже, оскаржуване рішення є правомірним, обґрунтованим та винесено за результатами об`єктивного розгляду з встановленням судом першої інстанції осіб сторін по справі.
У судовому засіданні 17.06.2020 представники сторін вимоги апеляційної скарги та відзиву на неї підтримали.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.03.2019 співробітниками Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на території України без жодних документів, які б давали йому право на перебування в Україні (т. 1 а.с. 14).
В ході перевірки законності перебування на території України громадянина ОСОБА_1 , зі слів останнього, було встановлено, що він прибув в Україну у 2003 році по паспорту громадянина Республіки Узбекистан, з приватною метою (т. 1 а.с. 15-16).
Особу ОСОБА_1 було встановлено відповідно до п. 2.4 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою, в редакції Наказу Міністерства внутрішніх справ № 133 від 17.02.2017.
21.03.2019 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП України, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 138118 від 21.03.2019 та винесено постанову ПН МЗП 138118 від 21.03.2019 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн., який було сплачено скаржником (а.с. 11-13)
Враховуючи, що ОСОБА_1 своїми діями порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», він не може бути примусово повернений за межі України, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 21.03.2019 Комунарським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області було прийнято рішення № 3 про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 9-10).
Правомірність видворення ОСОБА_1 за межі України є предметом розгляду у межах цієї адміністративної справи.
При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно п.п. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
На період в`їзду ОСОБА_1 на територію України, порядок в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців визначався Правилами в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року № 1074, згідно п. 11 якого в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців - громадян держав, зазначених у додатку 4, може здійснюватися - за паспортним документом без візи, якщо термін перебування їх в Україні не перевищує 90 днів з дати в`їзду.
Відповідно до ст. 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Узбекистан про умови взаємних поїздок громадян від 12.10.2000, громадяни держави, однієї сторони можуть в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом та перебувати на території держави іншої сторони без віз з дотриманням правил перебування і прописки (реєстрації), що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатку до цієї Угоди.
Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Судом першої інстанції встановлено та скаржником не спростовано, що згідно з перевіркою за даними системи «Аркан», інформація про перетин ОСОБА_1 у період з 2003 року державного кордону України відсутня. Таким чином, відповідно до пояснення скаржника, він з 2003 року перебуває з порушенням строку перебування встановленого законодавством України для іноземних громадян, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду (т. 1 а.с. 17-18).
21.03.2019 Комунарським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області було прийнято рішення № 3 про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з підстав незаконного перебування його на території України, та порушення законодавства про правовий статус іноземців без громадянства. У зв`язку з відсутністю підстави для перебування в Україні, а також відсутністю достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних з перебуванням в Україні, 21.03.2019 начальником Комунарського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області прийнято рішення про заборону ОСОБА_1 подальшого в`їзду в України на три роки, до 21.03.2022.
Рішення № 3 від 21.03.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 не оскаржено.
Згідно ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Отже, ОСОБА_1 був зобов`язаний покинути територію України у термін до 19.04.2019.
З метою контролю за виконанням вищезазначеним іноземним громадянином рішення про примусове повернення, Комунарським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області було надіслано запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.
Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. № 0.184-16266/0/15-19 від 03.05.2019 щодо відсутності інформації про перетин державного кордону України у напрямку «Виїзд», перевірки за даними системи «Аркан» від 09.07.2019, громадянин Республіки ОСОБА_1 вищезазначене рішення не виконав та знаходиться на території України незаконно (т. 1 а.с. 17).
Докази протилежного скаржником  суду не надано.
Дії громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 грубо порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до імперативних приписів ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно п. 3 ч. 4 ст. 46 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення за межі території України.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Частиною 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Як роз`яснено в п. 26 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 13 Закону України «Про імміграцію».
Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час розгляду справи громадянин Республіки Узбекистану ОСОБА_1 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, які потребує додаткового захисту.
Крім того, скаржник не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Доказів протилежного суду не надано.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що громадянин Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно перебуває в Україні, не має законного джерела існування, власності та родинних зав`язків на території України, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не визначено конкретної країни, до якої він має бути видворений, оскільки, як вірно зазначено позивачем у відповіді на відзив, така вимога у чинному законодавстві України відсутня.
Також, колегія суддів погоджується з твердженням позивача щодо встановлення у передбаченому законодавством України порядку особи ОСОБА_1 .
Так, колегією суддів враховано, що наказом МВС України від 28.08.2013 № 825 затверджена Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України (далі - Інструкція), яка встановлює порядок оформлення, розгляду та обліку справ про адміністративні правопорушення посадовими особами апарату Державної міграційної служби України, які мають право складати протоколи про адміністративне правопорушення, протоколи про адміністративне затримання, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення.
Згідно п. 2.2 Інструкції, при складанні протоколу про правопорушення, учинене іноземцем або особою без громадянства, уповноважена посадова особа здійснює заходи з ідентифікації та верифікації особи відповідно до Порядку ведення Єдиного державного демографічного реєстру та надання з нього інформації, взаємодії між уповноваженими суб`єктами, а також здійснення ідентифікації та верифікації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 784.
Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що у разі відсутності в особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, паспортного або іншого документа, що посвідчує особу, у відповідній графі вказуються відомості, отримані з Єдиного державного демографічного реєстру або з інших наявних державних та єдиних реєстрів, інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій (за їхньою згодою), в обсязі інформації про особу, установленому пунктами 1, 2, 4, 7, а також пунктами 8 (щодо типу, назви документа, серії, номера, дати видачі) та 14 (щодо місця проживання, місця роботи та посади) частини першої статті 7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
При цьому, вказаною нормою передбачено, що якщо за вказаними обліками інформація про особу відсутня, такі відомості зазначаються зі слів особи в протоколі про правопорушення, а також у довідці про особу (додаток 4), яка оформляється та долучається до матеріалів справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що Довідка про особу від 21.03.2019, складена Комунарівським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області є документом, який посвідчує особу ОСОБА_1 в розумінні п. 2.4 Інструкції (т. 1 а.с. 14).
Також, позивачем зазначено та матеріалами справи підтверджено, що у судовому засіданні 20.02.2020 скаржник під запис на запитання суду першої інстанції назвався саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отже, особу скаржника було встановлено відповідно до п. 2.4 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України від 28.08.2013 № 825.
Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на це, керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року у справі
№ 333/3933/19 (2-а/333/6/20) – залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складений 25.06.2020 р.

Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов