Постанова
іменем України
 
12 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 175/4721/18-к
провадження № 51-1947км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040030002322, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської обл., жителя АДРЕСА_1 ;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь: потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди 3000 грн та  15 000 грн відповідно; ТОВ «КИЙ АВІА ЛІЗИНГ» – 136 676,50 грн відшкодування майнової шкоди; держави – 1144 грн відшкодування витрат на проведення експертизи.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 жовтня 2018 року приблизно о 19:00, керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес-Бенц Спрінтер» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по правому краю проїзної частини автодороги Н-08 Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя з боку м. Дніпра в напрямку м. Кам`янського, в районі перехрестя на с. Карнаухівка порушив вимоги п. 10.1, п.10.4 Правил дорожнього руху(далі – ПДР), не переконався в безпеці руху, став здійснювати розворот у зворотному напрямку, при цьому не надав дорогу автомобілю «Шкода Рапід» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався позаду нього в лівому ряду, внаслідок чого допустив зіткнення транспортних засобів.
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної події водій автомобіля «Шкода Рапід» ОСОБА_8 та пасажир ОСОБА_7 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 січня 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_9 , скасував вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року в частині вирішення цивільного позову і призначив новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали 
У поданих касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та заступник прокурора Дніпропетровської області просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому засуджений посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість і неправильне, на його думку, вирішення апеляційним судом цивільного позову, а заступник прокурора – на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Засуджений обґрунтовує свої вимоги тим, що апеляційний суд, вирішуючи під час апеляційного розгляду цивільні позови, вийшов за межі наданих йому повноважень. Також зазначає, що цей суд належним чином не перевірив наведених в апеляційній скарзі захисника доводів у частині призначеного йому покарання і не врахувавши всіх обставин справи, а саме того, що ОСОБА_8 , не вжила ніяких заходів для запобігання зіткненню, призначив йому надто суворе покарання з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.
Прокурор вказує, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 (який є особою, яка досягла пенсійного віку) покарання, допустив порушення ч. 3  ст. 61 КК, відповідно до якої покарання у виді обмеження волі не застосовується до осіб, які досягли пенсійного віку. Це призвело до неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що на вказане порушення суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_6 не звернув уваги.
У письмовому запереченні на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 потерпіла ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить рішення апеляційного суду залишити без змін та призначити засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , навівши відповідні пояснення, просив задовольнити касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.
Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 щодо неправильного вирішення апеляційним судом питання щодо цивільного позову.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за результатом апеляційного розгляду було частково задоволено апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2020 року скасовано вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року в частині вирішення цивільних позовів і призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції. 
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_6 щодо неправильного вирішення апеляційним судом цивільного позову суд касаційної інстанції не перевіряє, оскільки, оскаржуване рішення в цій частині, відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК, не перешкоджає подальшому провадженню.
Відповідно до ст. 438 КПК предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення ОСОБА_6 , як особі, яка досягла пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі, то вони є обґрунтованими з огляду на таке.
Так, положеннями ч. 3 ст. 61 КК встановлено, що покарання у виді обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.
Як убачається зі змісту вироку, місцевий суд при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують його покарання та дійшов висновку, що покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Також місцевий суд на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме даних про особу, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на момент ухвалення вироку судом першої інстанції засудженому було 71 рік.
Таким чином, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 , який досяг пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі, порушив вимоги ч. 3 ст. 61 КК та застосував закон, який не підлягає застосуванню.
Санкцією норми ч. 1 ст. 286 КК (у редакції від 24 вересня 2008 року), передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шестимісяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Відповідно до ч. 4 ст. 52 КК у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом, до основного покарання може бути приєднано одне чи кілька додаткових покарань.
Необхідно зазначити, що ОСОБА_6 був звільнений на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі. Тому в разі призначення йому іншого менш суворого за видом покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК, але від відбування якого засуджений не може бути звільнений на підставі ст. 75 КК і таке покарання необхідно буде відбувати реально, то це призведе до погіршення його становища.
Згідно з пунктами 1, 2 ст. 437 КПК суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання. Обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.
Крім того, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, а тому колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду звертає увагу, що рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, що потягло б за собою м`якість призначеного засудженому покарання, ніким з учасників кримінального провадження не оскаржується.
Разом із тим, відповідно до змісту ч. 3 ст. 439 КПК при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанцій застосування суворішого покарання допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника.
Оскільки прокурором в касаційній скарзі не ставилося питання про погіршення становища засудженого, а апеляційну скаргу на вирок суду ні прокурор, ні потерпілі не подавали, то суд апеляційної інстанції, виходячи із положень ч. 3 ст. 439 КПК буде позбавлений можливості призначити засудженому покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК, яке необхідно відбувати реально.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Таким чином, у цьому кримінальному провадженні вбачається, що місцевим судом при призначенні покарання допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Однак за відсутності касаційного приводу щодо погіршення становища засудженого, зважаючи на положення ст. 437 КПК, приписи ст. 61 КК та законодавчу заборону погіршення становища засудженого, якому не можна обрати захід примусу, що належить відбувати реально, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни вироку районного суду і ухвали суду апеляційної інстанції та виключення рішення про призначення ОСОБА_6 покарання.
Також колегія суддів Верховного Суду вважає, що немає правової необхідності докладно аналізувати та оцінювати доводи засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, оскільки касаційний суд вже констатував неправильне застосування судами закону про кримінальну відповідальність, дійшов висновку про неможливість призначення ОСОБА_6 покарання і про виключення рішення про призначення покарання. 
За таких обставин, вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 підлягають зміні, а касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 – задоволенню частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Виключити рішення про призначення ОСОБА_6 покарання.
У іншій частині ухвалу апеляційного суду та вирок місцевого суду, в не скасованій частині, залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3