Постанова                                    
Іменем України                           
 
02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/11623/17
провадження № 61-2686св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Коротуна В. М.,
 
учасники справи (сторони арбітражного спору):
позивач в арбітражному спорі (заявник) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Група РМФ», командитне товариство (Groupa RMF spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia, spolka komandytowa) у місті Варшаві,
відповідач в арбітражному спорі (боржник) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «МАН»,
 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Група РМФ», командитного товариства (Groupa RMF spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia, spolka komandytowa) у місті Варшаві про визнання та надання дозволу на примусове виконання заочного рішення Окружного суду у місті Кракові від 03 лютого           2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група РМФ», командитного товариства (Groupa RMF spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia, spolka komandytowa) у місті Варшаві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «МАН» стосовно оплати
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Група РМФ», командитного товариства (Groupa RMF spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia, spolka komandytowa) у місті Варшаві на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст вимог клопотання
 
У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Група РМФ», командитне товариство (Groupa RMF spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia, spolka komandytowa) у місті Варшаві (далі - ТОВ «Група РМФ») звернулося до суду із клопотанням, в якому просило визнати і надати дозвіл на примусове виконання на території України заочного рішення Окружного суду у місті Кракові                           від 03 лютого 2016 року та видати виконавчий лист.
 
Обґрунтовуючи вимоги клопотання, ТОВ «Група РМФ» посилалося на те,що              03 лютого 2016 року Окружний суд у місті Кракові, ІХ Економічний відділ, ухвалив заочне рішення іменем Республіки Польща у справі за його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Ман» (далі - ТОВ «Телерадіокомпанія «Ман»). Зазначеним рішенням суд присудив стягнути з відповідача на його користь суму у розмірі 3 302,46 дол. США з відсотками, починаючи з 19 вересня 2009 року до дня оплати, 182 037,03 злот. з відсотками, починаючи з 22 серпня 2009 року до дня оплати, причому до 31 грудня 2015 року відсотки нараховуються у розмірі законних відсотків, а з 01 січня 2016 року до дня оплати відсотки нараховуються в розмірі законних відсотків за затримку; присуджено з відповідача на користь позивача суму  14 691,00 злот. як витрати на процес, наказано стягнути з відповідача на користь Державної скарбниці, представленої Головою окружного суду у  місті Кракові, суму 3 879, 58 злот. як витрати на перекладача. Визнання та виконання рішення іноземного суду, в цьому випадку заочного рішення Окружного суду у місті Кракові, передбачене підписаним між Україною і Польщею Договором про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікованим постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3941-ХІІ (далі - Договір про правову допомогу). У зв`язку з цим просило клопотання задовольнити.
 
Суди розглядали справу неодноразово.
 
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 18 серпня 2017 року клопотання ТОВ «Група РМФ» про визнання  та надання дозволу на примусове виконання рішення Окружного суду у місті Кракові від 03 лютого 2016 року залишив без задоволення.
 
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 05 жовтня 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня 2017 року   скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Верховний Суд постановою від 12 вересня 2018 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року залишив без змін.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 18 липня 2019 року визнав та надав дозвіл на примусове виконання на території України заочного рішення Окружного суду у місті Кракові від 03 лютого 2016 року про стягнення з ТОВ «Телерадіокомпанія Ман» на користь ТОВ «Група РМФ» суми боргу від 19 вересня 2009 року у розмірі 3 302,46 дол. США, що за курсом НБУ на дату постановлення ухвали становило 85 408,51 грн; суми боргу від 22 серпня 2009 року у розмірі 182 037,03 злот., що за курсом НБУ на дату винесення ухвали становило                        1 238 212,60 грн; витратити на процес у розмірі 14 691,00 злот., що за курсом НБУ на дату винесення ухвали складало 99 927,92 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовив.  
 
Суд першої інстанції ухвалу мотивував обґрунтованістю та  доведеністю вимог клопотання в частині надання дозволу на примусове виконання рішення Окружного суду у місті Кракові від 03 лютого 2016 року. При цьому місцевий суд відмовив у задоволенні вимог в частині видачі виконавчого листа з посиланням на те, що Шевченківський районний суд міста Києва не розглядав справу як суд першої інстанції.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Київський апеляційний суд постановою від 15 січня 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2019 року скасував та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що розглядаючи клопотання по суті місцевий суд не обґрунтував свого рішення, не дав жодної оцінки доводам, наведеним у клопотанні, не зазначив про наявність чи відсутність підстав для його задоволення з огляду на конкретні обставини справи. Суд також не дав оцінки доводам ТОВ «Телерадіокомпанія «МАН», які містяться у запереченнях на клопотання. Відмовляючи в задоволенні клопотання в частині видачі виконавчого листа , суд першої інстанції послався на статтю 431 ЦПК України, яка регулює звернення до виконання судових рішень. Водночас порядок звернення до примусового виконання рішення іноземного суду врегульовано статтею             470 ЦПК України. Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що його видача не належать до повноважень Шевченківського районного суду міста Києва, оскільки цей суд не розглядав справу як суд першої інстанції.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У лютому 2020 року ТОВ «Група РМФ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу,             в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просило скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в частині задоволення апеляційної скарги ТОВ «Телерадіокомпанія «МАН», а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня           2019 року в частині задоволення вимог клопотання - залишити в силі.
 
Касаційна скарга ТОВ «Група РМФ» мотивована тим, що місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення клопотання в частині надання дозволу на примусове виконання рішення Окружного суду у місті Кракові від 03 лютого 2016 року. Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ТОВ «Телерадіокомпанія «МАН», не взяв до уваги наявність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, передбачених нормами ЦПК України та вимогами Договору між Україною                      і Республікою Польща про  правову  допомогу та правові відносини у цивільних              і кримінальних справах, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права та скасував ухвалу місцевого суду з формальних підстав.
 
У серпні 2020 року ТОВ «Телерадіокомпанія «Ман» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, посилаючись на те, що вона є законною і обґрунтованою. При цьому зазначило, що місцевий суд, не з`ясувавши всі обставини справи, помилково вважав підтвердженою компетенцію Окружного суду у місті Кракові щодо стягнення з нього на користь ТОВ «Група РМФ» суми боргу та відсутність у матеріалах цієї справи доказів на підтвердження такої компетенції. Також суд першої інстанції не врахував відсутність у матеріалах справи доказів про належне його повідомлення про судове засідання, яке відбулося 03 лютого 2016 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
19 лютого 2020 року справа № 761/11623/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 03 лютого 2016 року Окружним судом у місті Кракові було постановлено заочне рішення у справі за позовом ТОВ «Група РМФ» до ТОВ «Телерадіокомпанія «Ман». Зазначеним рішенням суд присудив стягнути                      з відповідача на користь позивача суму в розмірі 3 302,46 дол. США з відсотками, починаючи з 19 вересня 2009 року до дня оплати, 182 037,03 злот. з відсотками, починаючи з 22 серпня 2009 року до дня оплати, причому до 31 грудня 2015 року відсотки нараховуються у розмірі законних відсотків, а з 01 січня 2016 року до дня оплати відсотки нараховуються у розмірі законних відсотків за затримку, присуджено з відповідача на користь позивача суму  14 691,00 злот. як витрати на процес, наказано стягнути з відповідача на користь Державної скарбниці, представленої Головою окружного суду у  місті Кракові, суму 3 879, 58 злот. як витрати на перекладача.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга подана до Верховного Суду до 08 лютого 2020 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи             в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права           в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою другою статті 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
 
Між Україною та Республікою Польща  24 травня 1993 року підписано Договір про правову допомогу, ратифікований Верховною Радою України постановою                  від 04 лютого 1994 року. Цей Договір набрав чинності 14 серпня 1994 року.
 
Статтею 49 Договору про правову допомогу визначено, що за умов,  передбачених цим Договором,  Договірні  Сторони визнають  і  виконують  на  своїй  території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони, а саме:1) рішення судів з цивільних справ;2) рішення судів  з  кримінальних справ в частині,   що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Положення пункту 1 застосовуються також до мирових угод  з цивільних справ майнового характеру затверджених судом. 
 
Згідно зі статтею 50 Договору про правову допомогу рішення, зазначені                           в статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої договірної сторони, якщо: 1) згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а  у  випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином;                 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане;  5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї договірної сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.
 
Статтею 51 Договору про правову допомогу передбачено, що клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції.        До клопотання потрібно додати: 1) рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, якщо рішення не набрало законної сили, разом з підтвердженням, що воно підлягає виконанню, якщо це не витікає з самого рішення; 2) документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене; а в випадку обмеженої процесуальної здатності сторони - документ, який підтверджує, що та сторона була представлена належним чином; 3) завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.
 
Статтею 52 Договору про правову допомогу передбачено, що визнання і виконання рішення належить до компетенції суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане. При розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51.
 
Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.
 
Згідно з частиною першою статті 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.
 
Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника (частина перша статті 464 ЦПК України).
 
Статтею 465 ЦПК України передбачено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.
 
Вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду визначені статтею 466 ЦПК України.
 
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково            і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково                             у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі                         у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково                        і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі                        і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті  367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу (пункт 3 частини першої статті 260 ЦПК України).
 
Тобто, в ухвалі суд першої інстанції зобов`язаний навести мотиви, з яких суд дійшов висновку, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу, оскільки інакше буде порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення.
 
Скасовуючи ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2019 року та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення, не дав жодної оцінки доводам, наведеним у клопотанні, не зазначив про наявність чи відсутність підстав для задоволення зазначеного клопотання з огляду на конкретні обставини справи. Також суд не дав оцінки доводам ТОВ «Телерадіокомпанія «МАН», які містяться у запереченнях на клопотання. При цьому місцевий суд обмежився лише посиланнями на норми статей 431, 462-467 ЦПК України. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відмовляючи у задоволенні клопотання в частині видачі виконавчого листа, суд першої інстанції помилково вважав, що його видача не належать до повноважень Шевченківського районного суду міста Києва, оскільки цей суд не розглядав справу як суд першої інстанції.
 
Встановивши, що місцевий суд не зазначив про встановленні судом обставини, наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення клопотання, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи. 
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, й підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Група РМФ», командитного товариства (Groupa RMF spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia, spolka komandytowa) у місті Варшаві залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | С. Ю. Бурлаков
| А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко    В. М. Коротун