ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/1368/18  Номер провадження 22-ц/814/946/20	Головуючий у 1-й інстанції Антонов А. А.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року (ухвалене суддею Антоновим А.А., повний текст рішення складено 20 січня 2020 року) у справі за позовною заявою  ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та як законний представник своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» та Моторнотранспортне (страхове) бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,- 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та як законний представник своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулась з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 25.01.2017 за участю автомобіля «КрАЗ-64431», ДРН 0277 Ф4 (далі - автомобіль КрАЗ), який належить ВЧ НОМЕР_1 , яким керував військовослужбовець даної ВЧ ОСОБА_4 , та автомобіля «Ауді-100», ДРН НОМЕР_2 (далі - автомобіль Ауді), яким керував його власник ОСОБА_5 , відбулась ДТП, в наслідок якої загинув ОСОБА_6 - її чоловік та батько ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15.12.2017 винним у ДТП визнано ОСОБА_4 , якому, за скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.415 ч.1 КК України, було призначене покарання. Внаслідок ДТП автомобіль Ауді отримав технічні ушкодження та, згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 10.03.2017 р. № 278, матеріальний збиток становить 102 715 грн. 19 коп., яку просять стягнути з відповідача. У зв`язку зі смертю ОСОБА_6 позивачам заподіяна моральна шкода у розмірі по 500 000 грн. кожному, яку просять стягнути з відповідача. Також позивачі просили стягувати з відповідача на користь неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника за період з 26.01.2017 р. до дня досягнення дітьми 18 років - по 3 132 грн. 50 коп. щомісячно, а у випадку продовження дітьми навчання до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ними 23 років. 
Крім того, позивач просила стягнути з відповідача 5 076 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті експертизи та 15 000 грн. понесених витрат по наданню правової допомоги.
19.12.2018 ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій уточнила вимогу в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника: за період з 26.01.2017 по 26.12.2018 по 78 620 грн. 04 коп. на кожну дитину та з 27.12.2018 - по 3 132 грн. 50 коп. щомісячно до дня досягнення дітьми 18 років, а у випадку продовження навчання до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років. 
26.07.2019 представник ОСОБА_1 – ОСОБА_7 надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій уточнив позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника: за період з 26.01.2017 по 12.08.2019 по 105 384 грн. 88 коп. на кожну дитину та з 13.08.2019 - по 3 443 грн. 13 коп. щомісячно до дня досягнення дітьми 18 років, а у випадку продовження навчання до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років. 
Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Вирішено стягувати з військової частини НОМЕР_1 на користь  ОСОБА_2 в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника по 3 446 грн. 13 коп. щомісячно, починаючи з 26 січня 2017 р. до досягнення нею 18 років.
Стягувати з військової частини НОМЕР_1 на користь   ОСОБА_3 в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника по 3 446 грн. 13 коп. щомісячно, починаючи з 26 січня 2017 р. до досягнення ним 18 років.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 250 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 250 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 250 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь  ОСОБА_1 2 715 грн. 19 коп. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля «Ауді-100», ДРН НОМЕР_2 .
Після відшкодування військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 нанесеної матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля «Ауді-100», ДРН НОМЕР_2 , зобов`язано ОСОБА_1 передати військовій частині НОМЕР_1 пошкоджений автомобіль «Ауді-100», ДРН НОМЕР_2 , як такий, що не може використовуватись за призначенням, але є таким, що має певну цінність.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5 076 грн. в рахунок відшкодування витрат на проведення судово-психологічної експертизи. 
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 8 040 грн. 70 коп. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в розмір 10 027 грн. 74 коп.
З вказаним рішенням суду не погодилась Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України та подалана нього апеляційну скаргу,в якій прохає рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно з`ясовані обставини справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для його скасування.
Зокрема вказує, що судом першої інстанції безпідставно не враховано Постанову Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», в якій зазначено, що шкода заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними та є вина зазначеної особи. Проте, жодних коштів як з винної особи ОСОБА_4 не стягнуто, хоча саме його злочинними діями було завдано шкоди. Тому, таке застосування норм матеріального права не відповідає чинному законодавству, так як військова частина НОМЕР_1 ГУ Уккраїни вважає, що уся шкода повинна бути стягнута з винної особи, в даному випадку з ОСОБА_4 . Вказує, що судом не враховано, що після ДТП ОСОБА_4 надавав допомогу родині померлого, перерахувавши позивачу 22220 грн., однак судом не зменшено суму позову на вказану суму, що в майбутньому може вплинути на права гр. ОСОБА_4 при застосуванні до нього військовою частиною НОМЕР_1 НГУ права зворотньої вимоги в порядку передбьаченому ст.1191 ЦК України. Також, посилається на те, що висновок експерта ОСОБА_8 при визначенні моральної шкоди є недостовірним, оскільки ним застосовувалася методика, яка являється недійсна в Україні. Однак, судом першої інстанції не було враховано те, що дана методика виключена з реєстру та висновок експерта щодо оцінки моральної шкоди являється недостовірним. Більш того, судом на підставі вказаного висновку прийнято рішення про стягнення з військової частини НОМЕР_1 НГ України моральної шкоди на загальну сму 750 000 грн, що являється явним порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, вважає, що позивачем не доведено тривалості та обсягу душевних та психічних страждань, характеру майнових та немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у житті позивача, оскільки перед призивом чоловіка ОСОБА_6 , гр. ОСОБА_1 зверталась до Чутівського районного суду про розірвання шлюбу з ним та стягнення аліментів (справа 550/438/14 від 28.05.2014 року), і лише майже через рік, 25.04.2015 року представник ОСОБА_1 подав заяву про залишення заяви без розгляду. Також посилається на те, що розмір середньомісячного заробітку завищено на 6 440,93 грн., а відшкодування витрат правничої допомоги у розмірі 8040 грн є неправомірним.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, щоз 08.04.2005 ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 і вони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 
ОСОБА_6 проходив службу у Збройних Силах України за контрактом з липня 2014 р. по 24 грудня 2016 - у ВЧ НОМЕР_3 , а з 24 грудня 2016 по 25 січня 2017 - у ВЧ НОМЕР_4 .
25.01.2017 близько 09 год. 25 хв. військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем КрАЗ з вантажним напівпричепом ВАРЗ моделі НПМ-2013, НОМЕР_5 (далі - напівпричіп), які належать ВЧ НОМЕР_1 , в районі 660 км + 150 м автодороги Київ-Харків-Довжанськ, порушуючи вимоги ст.ст. 14 та 16 Закону України «Про дорожній рух» та п.п. 1.3., 1.5, 2.3. та 12.1. Правил дорожнього руху, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), не впорався з керуванням транспортного засобу та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем Ауді, яким керував ОСОБА_6 , який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , належав йому на праві приватної власності, та автомобілем ЗАЗ-Сенс, ДРН НОМЕР_7 , яким керував ОСОБА_9 , внаслідок чого водію автомобіля АУДІ ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження, від яких той помер, а автомобіль Ауді100 отримав механічні пошкодження.
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15.12.2017 ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України, і йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році»  ОСОБА_4 звільнений від відбування призначеного за зазначеним вироком покарання. Вирок набув законної сили 16.01.2018.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 01.03.2017 № 64 ОСОБА_6 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 10.03.2017 № 278, проведеного Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, ринкова вартість автомобіля Ауді станом на 25.01.2017 становить 102 715 грн. 19 коп., матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля Ауді в результаті його пошкодження в ДТП 25.01.2017 становить 102 715 грн. 19 коп.
Судом встановлено, що ДТП відбулось саме за участю трьох транспортних засобів - автомобілів КРАЗ, яким керував ОСОБА_4 , Ауді, яким керував ОСОБА_6 , та ЗАЗ-Сенс, яким керував ОСОБА_9 .
Автомобіль КРАЗ, яким в момент ДТП керував ОСОБА_4 , перебував у трудових відносинах з ВЧ НОМЕР_8 (проходив службу за контрактом), на час ДТП був застрахований у СТ «Домінанта» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підтверджується полісом №АК/5065631, відповідно до якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн.
Судом встановлено, що позивач не звертаючись до страховика про виплату страхового відшкодування відразу пред`явив вимогу до відповідача. Доказів того, що СТ «Домінаната» припинило свою діяльність і виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суду не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля Ауді, підлягає стягненню лише сума в розмірі 2 715 грн. 19 коп., що складає різницю суми, яка підлягає стягненню з страховика відповідача СТ «Домінанта», та вартістю автомобіля Ауді. Одночасно суд зобов`язав ОСОБА_1 , після відшкодування відповідачем заподіяної їй матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля Ауді, передати його відповідачу, як такий, що не може використовуватись за призначенням, але він має певну цінність.
Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника,суд першої інстанції враховуючи розмір середньої заробітної плати ОСОБА_6 та наявності у нього на утриманні дружини та 2 малолітніх дітей, прийшов до висновку що на їх користь підлягає відшкодуванню шкода на кожного у розмірі по 3 446 грн. 13 коп. щомісячно, починаючи з 26.01.2017 до досягнення кожним з них 18 років. Виходячи з наступного розрахунку 13784,53 грн – (середня заробітна плата): 4 (кількість членів родини).
Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди, суд враховуючи надані суду докази рівня, характеру, тривалості та обсягу душевних та психічних страждань, характеру майнових та немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у житті позивачів, а також враховуючи вимоги співразмірності, розумності і справедливості, дійшов висновку, що позивачам заподіяна моральна шкода, а тому з відповідача на кожного позивача повинно бути стягнуто по 250 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищено небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.
За правилами ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У частинах першій - третій статті 1200 ЦК України зазначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).
Шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що померлий ОСОБА_6 є батьком малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника ОСОБА_6 у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) останнього з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Згідно довідок ВЧ НОМЕР_4 від 02.03.2017 № 408 та ВЧ НОМЕР_3 від 31.10.2018 № 2057 вбачається, що ОСОБА_6 отримав заробітну плату (грошове забезпечення та додаткові види грошового забезпечення) у листопаді 2016 р. у розмірі 8 543 грн. 60 коп., а в грудні 2016 р. - у розмірі 19 025 грн. 45 коп., а всього за ці два місяці отримав 27 569 грн. 05 коп., та мав середньомісячну заробітну плату у розмірі 13 784 грн. 53 коп.
Тому, враховуючи розмір середньої заробітної плати померлого ОСОБА_6 , а також те, що на його утриманні перебувала дружина та 2 малолітніх дітей, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_3 підлягає стягненню відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, по 3 446 грн. 13 коп. Виходячи з наступного розрахунку: 13 784 грн. 53 коп. (середня заробітна плата) : 4 (кількість членів родини).
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, та вважає, що розмір середньомісячного заробітку проведено відповідно до діючих норм закону. Доводи апелянта в цій частині є необгрунтованими, оскільки останнім в суді першої інстанції дане питання не оспорювалося, відповідних розрахунків не надавалося.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови позивачу ОСОБА_1 у стягненні відшкодування шкоди у визначеній позивачем сумі за період з 26.01.2017 по 12.08.2019 оскільки судом у даному рішенні вже вирішено питання про стягнення з відповідача на користь малолітніх позивачів у рахунок відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника грошових коштів з 26.01.2017 до досягнення кожним з них 18 років., а вимоги позивача в частині стягнення відшкодування шкоди у випадку продовження дітьми навчання, але не більше як до досягнення 23 років, є передчасними, оскільки у разі продовження ними навчання вони мають право звернутись до суду з відповідними позовами про стягнення з відповідача на їх користь грошових коштів у рахунок відшкодування шкоди до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ними 23 років.
Доводи апелянта про те, що шкода заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними та є вина зазначеної особи є необгрунтованими виходячи з наступного.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що: дії останнього були неправомірними;  між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та  є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
З аналізу змісту гл. 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.11.2013 № 6-108цс13.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань передбачають відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). 
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV  «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV(стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Судом встановлено, що відповідальною особою за відшкодування збитків, завданих відповідачем, є його страховик - СТ «Домінанта», яка є третьою особою у вказаній справі, та до якої позивач не звертався із заявою про сплату страхового відшкодування та не отримав її відмову у виплаті даного відшкодування.
Відповідно до полісу № АК/5065631 страховиком відповідача за шкоду, заподіяну майну на одного потерпілого, з страховим лімітом у розмірі 100 000 грн. на момент вчинення ДТП було СТ «Домінанта».
За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Під час вирішення спорів суди мають враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Тому, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував вищезазначену правову позицію та правильно звернув увагу на те, що позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача, а тому вимоги позивача щодо пред`явлення своїх вимог до ВЧ НОМЕР_1 є законними та обгрунтованими.
В свою чергу, доказів того, що СТ «Домінаната» припинило свою діяльність і виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суду не надано.
Разом з цим колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції в частині визначеної судом розміру моральної шкоди.
Статтею 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що моральна шкода позивачу була завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, під час виконання трудових обов`язків.
Внаслідок ДТП загинула молода людина, яка виконувала свій громадянський обов`язок по захисту суверенітету та незалежності України, позивачі втратили рідну людину: ОСОБА_1 - чоловіка, а малолітні діти - батька.
Таким чином, внаслідок загибелі чоловіка та батька у дорожньо-транспортній пригоді позивач та її малолітні діти зазнали моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та душевному болю, у втраті спокою, у втраті рідної людини та батька. З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачам була заподіяна моральна шкода, а тому вірно оцінив її у розмірі по 250 000 грн. на кожного в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Доводи апелянта про те, що позивачем не доведено тривалості та обсягу душевних та психічних страждань, характеру майнових та немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у житті позивача, є не обґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Крім того, посилання апелянта на те, що перед призивом чоловіка ОСОБА_6 , а саме, у травні 2014 року гр. ОСОБА_1 зверталась до Чутівського районного суду про розірвання шлюбу з ним та стягнення аліментів (справа 550/438/14) і лише майже через рік, 25.04.2015 року представник ОСОБА_1 подав заяву про залишення заяви без розгляду, на думку колегії суддів є необгрунтованими, оскільки на момет скоєння ДТП сторони перебували у шлюбі.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Доводи апелянта про те, що судом неправомірно здійснено відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу у розмірі 8040 грн є необгрунтованими виходячи з наступного.
За нормою ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137_ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Окрім того, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, при зверненні до суду з вказаним позовом просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на професійну правову допомогу у розмірі 15 000 грн., які вона сплатила своєму представнику адвокату Павлюченку О.О. відповідно до квитанції від 01.11.2018 № б/н за його послуги за договором від 21.04.2017, укладеного між ними, надавши суду розрахунок компенсації витрат на правову допомогу.
Задовольняючи частково вимоги позивача в цій частині, суд першої інстанції правомірно виходив того, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає 8 040 грн. 70 коп., т.я. саме цю сума сплачена позивачем за надання їй професійної правової допомоги та ця правова допомога пов`язана з розглядом даної цивільної справи. Разом з цим, суд зазначив підстав для задоволення позову в частині стягнення витрат в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 969 грн. 60 коп., які були сплачені позивачем адвокату Павлюченку О.О. за представлення її інтересів як потерпілої в кримінальному провадженні, суд не вбачає, оскільки вказані кошти не були сплачені по даній цивільній справи, а були сплачені за участь адвоката у кримінальному провадженню та порядок відшкодування яких визначений КПК України. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8040 грн. 70 коп., які є документально підтвердженими.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення.
Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року –залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська ______________ В.П. Пікуль