ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 серпня 2020 року           справа №200/14178/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гайдара А.В., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ВІйськово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 200/14178/19-а (головуючий суддя І інстанції Грищенко Є.І., складене у повному обсязі 13 березня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного реєстратору прав на нерухоме майно Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області Маншиліної Олени Віталіївни, Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області в особі відділу реєстрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області Маншиліної Олени Віталіївни, Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області в особі відділу реєстрації про:
-          визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48187610 від 12 серпня 2019 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області Маншиліною Оленою Віталіївною ;
-          зобов`язання Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області в особі відділу реєстрації повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо проведення державної реєстрації права власності за кожним на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 1-6).  
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року відмовлено у задоволені клопотання відповідачів про закриття провадження у справі (а.с. 126-127).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48187610 від 12 серпня 2019 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області Маншиліною Оленою Віталіївною. Зобов`язано Військово-цивільну адміністрацію м. Авдіївка Донецької області в особі державного реєстратора відділу реєстрації повторно розглянути заяву від 07 серпня 2019 року ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 про проведення державної реєстрації права власності за кожним на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні (а.с. 128-132). 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військово-цивільна адміністрація м. Авдіївка Донецької області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у їх задоволені у повному обсязі.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що одним із обов`язків державного реєстратора є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та для такої перевірки державний реєстратор повинен запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства, проводили таке оформлення. 
Вважає, що державний реєстратор діяла в межах своїх повноважень. 
Зазначено, що державна реєстрація права власності, що виникло до 01 січня 2013 року без перевірки інформації про зареєстрування право власності на такий об`єкт на паперових носіях є порушенням закону, а у зв`язку з тим, що направити запит та отримати необхідну інформацію в даному випадку неможливо, державний реєстратор не може встановити набуття речових прав позивачами.
Зазначено, що оскільки резолютивна частина рішення Селидівського міського суду від 25 червня 2019 року по справі № 242/2369/19 не містить визнання права спільної часткової власності за позивачами, то воно не є правовстановлюючим документом для відповідної державної реєстрації.
При цьому, таке рішення до заяви позивачами додано не було.
Зазначив, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволені клопотання про закриття провадження у справі, оскільки такий спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосується факту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна  (а.с. 141-147). 
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
21 серпня 2020 року від апелянта надійшла заява в якій він підтримує апеляційну скаргу та просить розглянути справу у їх відсутність.
25 серпня 2020 року від позивачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу в яких просили суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, разом з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 звернулись до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області із заявою від 07 серпня 2019 року про державну реєстрацію прав власності щодо себе та для проведення державної реєстрації права власності щодо ОСОБА_4 , на квартиру, що розташована: АДРЕСА_1 .До заяви були додані такі документи:  довіреність серія та номер 23/310-н/23-2018-3-125; свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради народних депутатів від 03 грудня 1996 року; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , серія та номер 1/353, виданий ФОП ОСОБА_5 ; довідку серія та номер 7, видану ФОП ОСОБА_5 (а.с. 9)
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Маншиліною Оленою Віталіївною № 48187610 від 12 серпня 2019 року у державній реєстрації прав та їх обтяжень було відмовлено у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до вказаного рішення, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав інформацію необхідну для такої реєстрації. Оскільки надане свідоцтво про право власності на житло від 03 грудня 1996 року було зареєстровано в Державному комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, а місто Донецьк віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, направити відповідний запит неможливо.
Крім того, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні записи про державну реєстрацію до 01 січня 2013 року права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про права власності на житло від 03 грудня 1996 року (а.с. 8). 
Відмова у державній реєстрації права власності є спірним питанням даної справи. 
Задовольняючи позов, суд першої виходив з того, що Свідоцтво про право власності є підставою виникнення права власності за позивачами на квартиру та не потребує подальшої перевірки, відтак, державний реєстратор можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями ст. 10 Закону №1952, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48187610 від 12 серпня 2019 року, прийняте без врахування дотримання порядку встановленого положеннями чинного законодавства та наданих заявником документів, а тому підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Щодо відмови у задоволені клопотання про закриття провадження у справі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).
Згідно зі статтею 11 цього Закону  державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.
З огляду на положення частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України та пункту 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу) якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення, як-от правочину, свідоцтва тощо.
Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, який не охоплює оцінку правомірності діянь/рішень суб`єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння/рішення спричинили, чи правомірність юридичного факту, що став підставою реєстрації.
Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням відповідача у зв`язку з недотриманням ним вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, спричиняє публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Спір який стосується виключно проведення державної реєстрації права на нерухоме майно, а не підстав набуття такого права, - не є спором про право. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що зі змісту позовних вимог по даній справі вбачається, що предметом перевірки в цій справі є дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 
Питання правомірності/неправомірності набуття позивачами права власності перед судом не порушено.
Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, посилання апелянта на необхідність закриття провадження у справі є необґрунтованим.
Щодо суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Повноваження державного реєстратора та порядок їх реалізації у спірних правовідносинах визначаються, зокрема,    Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01 липня 2004 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 1952), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127  (далі - Порядок № 1127).
Відповідно до статті 4 Закону України № 1952 державній реєстрації прав підлягають: 
1) право власності; 
2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 
3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва;
4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.
Частиною третьою  статті 10 Закону № 1952  передбачено, що державний реєстратор: 
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 
2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 
3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.
Згідно пункту 40 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №1952 державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 
5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 
6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 
7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 
8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;
9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;
10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 
11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Аналогічна норма міститься у п. 23 Порядку № 1127.
Зазначене також кореспондується з вимогами до оформлення рішень державним реєстраторами прав на нерухоме майно, які затверджені Наказом Міністерства Юстиції України від 21 листопада 2016 року № 3276/5.
Відповідно до вказаних  вимог, рішення державного реєстратора містить відомості, зокрема, вичерпний та обґрунтований перелік обставин, які стали передумовою для зупинення розгляду заяви, відмови у проведенні реєстраційних дій (у разі прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, відмови у проведенні реєстраційних дій).
В порушення зазначених норм, спірне рішення не містить на конкретний пункт статті 24 ЗУ №1952, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування, а є посилання на загальну норму зазначеної статті.
Із заяви, поданої для державної реєстрації права власності, вбачається, що заявником державному реєстратору надано, зокрема, свідоцтво про право власності на житло від 03 грудня 1996 року.
Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону № 1952 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На момент виникнення позивачами права власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Авдіївки, вул. Короленка, будинок 6, квартира 64 (1996 рік), порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян був врегульований Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»  від 19.06.1992 року № 2482-XII (далі - Закон № 2482) та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджено Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству  № 56 від 15 вересня 1992 року (далі - Положення № 56).
Згідно положень  ст.. 8 Закону № 2482  та положення № 56 приватизація  державного  житлового  фонду здійснюється уповноваженими  на  це  органами,  створеними  місцевою  державною адміністрацією, та органами місцевого  самоврядування,  державними підприємствами,     організаціями,     установами, у повному господарському    віданні   або   оперативному   управлінні   яких знаходиться державний житловий фонд. Передача  квартир  (будинків)  у    власність    громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів  приватизації, що  приймаються  не  пізніше  місяця  з  дня одержання заяви громадянина. Підготовку  та  оформлення  документів  про  передачу  у власність громадян квартир (будинків) може бути  покладено  на спеціально створювані  органи  приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).  Передача  квартир  (будинків)  у  власність  громадян   з доплатою, безоплатно чи з  компенсацією  відповідно  до  статті  5 цього  Закону  оформляється  свідоцтвом  про  право  власності  на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації  і  не потребує нотаріального посвідчення. 
Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду,  мають  право  на  діяльність  по  оформленню  та реєстрації  документів  про право власності на квартиру (будинок). 
Це право засвідчується ліцензією, що  видається  в  порядку,  який встановлюється  Кабінетом  Міністрів  України. 
Свідоцтво про право власності від 03 грудня 1996 року, видане керівником органу приватизації на підставі рішення Виконавчого комітету Авдіївської міської ради народних депутатів № 253 від 02 грудня 1996 року та  05 грудня 1996 року зареєстровано в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька». 
Таким чином, реєстрація прав позивачів на вищевказану квартиру, була здійснена відповідно до вимог законодавства органом приватизації, що було чинним на момент проведення такої реєстрації, про що свідчить реєстраційний надпис на вищевказаному Свідоцтві.
Посилання апелянта на недостатність свідоцтва, як доказу наявності у позивачів права власності на квартиру (її частку) суперечить нормам діючого законодавства (як на момент реєстрації так і на момент звернення до відповідачів), оскільки апелянт в своєму рішенні посилається  тільки на неможливість «встановити  набуття права власності», а в апеляційній скарзі посилається на неможливість перевірки « зміни або припинення речових прав», тобто на обставини які не зазначені в спірному рішенні державного реєстратора.
Відтак посилання на вищевказане, як на підставу відмови у проведенні реєстраційної дії є незаконним.
При цьому, заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 червня 2019 року, яке набрало законної сили 26 липня 2019 року, по справі №242/2369/19, встановлені фактичні обставини, відповідно до яких квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на підставі Свідоцтва про право власності від 03 грудня 1996 року ОСОБА_7 та членам його сім`ї, у тому числі Позивачам, у рівних частках. 
Крім того, рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом та заповітом після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
Отже за позивачем, на даний час є законно зареєстровано право власності на ? частину спірної квартири.
Зазначені обставини додатково підтверджують правомірність набуття права власності на час приватизації спірного майна, а тому в цій частині доводи апелянта не заслуговують на увагу.
Згідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.  
Ненадання позивачами вищевказаного рішення при зверненні до відповідача не є підставою для прийняття  спірної відмови, при цьому, у відповідача наявне право на витребування додаткових документів, чим він не скористався.
Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що Свідоцтво про право власності від 03 грудня 1996 року, видане керівником органу приватизації на підставі рішення Виконавчого комітету Авдіївської міської ради народних депутатів № 253 від 02.12.1996 р., та зареєстроване 05 грудня 1996 року в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька», є підставою виникнення права власності за позивачами на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та не потребує подальшого доведення щодо власності та його набуття. 
Положеннями Закону N 1952-IV визначено порядок державної реєстрації прав, який включає перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав або прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 18 Закону N 1952-IV).
Частиною третьою статті 10 Закону N 1952-IV передбачено, що державний реєстратор:
- встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
- перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
- під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;
- під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що одним з його обов`язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. І для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати за потреби подання додаткових документів тощо.
Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною першою статті 3 Закону N 1952-IV засадами державної реєстрації прав, зокрема гарантуванням державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1).
Законодавець поклав на відповідних посадових осіб обов`язок під час реєстрації перевіряти відповідність нормам законодавства форми таких правочинів, відсутність суперечності зареєстрованих прав і тих, що подаються до реєстрації, та в деяких випадках - факт виконання умов правочину. Зазначене свідчить, що реєстрація прав на нерухоме майно не є автоматичною, здійснюється не за явочним принципом. Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідна посадова особа здійснює дії по аналізу поданих документів, зареєстрованих прав тощо та приймає відповідне рішення про здійснення реєстрації або про відмову у здійсненні такої реєстрації, яке є обов`язковим для заявника.
Діяльність з державної реєстрації речових прав в такому випадку має організуючий, виконавчо-розпорядчий, підзаконний характер, здійснюється державним органом або суб`єктом з делегованими державою повноваженнями, тому має всі ознаки діяльності з державного управління. Суб`єкт такої діяльності здійснює від імені і за дорученням держави функції з контролю у сфері державної реєстрації (зокрема, перевіряє подані документи), приймає обов`язкові для заявника управлінські рішення, тому має всі ознаки суб`єкта владних повноважень. Такі управлінські відносини за участю суб`єкта владних повноважень, що врегульовані нормами саме адміністративного законодавства, є адміністративними правовідносинами.
Здійснюючи дії при перевірці поданих документів, співставлення зареєстрованих та заявлених до реєстрації прав, державна реєстрація по суті є інститутом превентивного правосуддя, оскільки запобігає порушенню прав та законних інтересів власників, заставодержателів тощо від порушень внаслідок незаконних реєстраційних дій, тим самим зменшуючи кількість звернень до суду з вимогами про визнання реєстраційних дій незаконними.
Тому суд апеляційної інстанції вважає неправильною позицію апелянта про те, що рішення державного реєстратора не можуть бути предметом судового контролю у адміністративному судочинстві.
Відтак, рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48187610 від 12 серпня 2019 року, прийняте без врахування дотримання порядку встановленого положеннями чинного законодавства та наданих заявником документів, а тому підлягає скасуванню,висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими.
Враховуючи наведене, позовні вимоги про зобов`язання повторно розглянути заяву позивачів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо проведення державної реєстрації права власності за кожним на частку квартири № 64 , підлягають задоволенню.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неможливість повторного розгляду заяви є незмістовним, оскільки відповідач зобов`язаний виконати рішення суду з урахуванням його висновків.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо правомірності заявлених вимог позивача, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  апелянтом не доведено суду правомірність прийняття спірної вимоги, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 брезня 2020 року у справі № 200/14178/19-а  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 26 серпня 2020 року.

        Судді                                                                                       Т.Г.Арабей 
                                                                                                         А.В. Гайдар          
                                                                                                             І.В. Геращенко