П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/958/20	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року (суддя Потоцька Н.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 22 червня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
07 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 24.03.2018 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.03.2018 року в сумі 88501,18 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1  був задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2017 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 року по 28.02.2018 року у сумі 1610,49 грн.
Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
В доводах апеляційної скарги зазначено, що з урахуванням Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення", Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, загальна сума індексації грошового забезпечення, яка не була виплачена військовою частиною НОМЕР_2 за період з 01.12.2015 року по 24.03.2018 року становить 88501,18 грн. Також апелянт вказує, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців (тарифних сіток), яка набрала чинності 01.01.2008 року, відтак січень 2008 року є місяцем підвищенням тарифних ставок (посадових окладів), а тому відповідно до Порядку №1078 січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців.
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено початкову дату задоволення позовних вимог 07.11.2017 року, оскільки правильною датою є 01.12.2015 року.
Відповідач рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не оскаржував, надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку у порядку письмового провадження (за правилами загального позовного провадження).
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, з 21.08.2015 по 24.03.2018 роки у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.03.2018 року №71, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника командира батальйону з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 призначеного наказом Командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07 листопада 2017 року №424 і направленого на посаду начальника групи навчальної техніки служби ПММ навчально-лабораторного комплексу кафедри тилового забезпечення факультету підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення Військової академії (м. Одеса), вважати таким, що з 24.03.2018 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби.
27.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року в сумі 86054,90 грн., проведення перерахунку та доплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 24.03.2018 року, нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахування та виплати середнього заробітку за період з 25.03.2018 року по дату повного розрахунку.
27.01.2020 року за №430/272 військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь, якою в задоволенні заяви позивача відмовлено.
Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 у суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 07.11.2017 року по 28.02.2018 року, що є порушенням вимог Закону №1282, Порядку №1078 та порушує права позивача. Разом з тим, суд першої інстанції самостійно здійснив розрахунок сум індексації грошового забезпечення позивача та стягнув з відповідача певну суму коштів.
Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 № 2232-XII (далі - Закон України від 25.03.1992 №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
За приписами частин 2, 3 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ (далі - Закон України від 03.07.1991 №1282-ХІІ).
Відповідно до ст. 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За правилами статті 4 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Статтею 6 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).
Згідно з п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 01 січня 2016 року).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
У відповідності до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Відповідно до пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01 грудня 2015 року).
Разом з тим, нормами Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, зокрема, пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації, при цьому, у Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).
У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішеннях Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 та від 23 березня 2002 року №5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Враховуючи зазначене, відсутність механізму нарахування індексації грошового забезпечення та незакладення до бюджету коштів для виплати індексації не позбавляють відповідача обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.
Між тим, відсутність бюджетного фінансування вказаної витрати не позбавляє позивача права на її отримання і не звільняє від обов`язку її виплачувати.
Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність бездіяльності відповідача в частині невиплати позивачу індексації грошового забезпечення.
Однак, з урахуванням того, що трудові відносини позивача з військовою частиною НОМЕР_1 виникли 07.11.2017 року та були припинені 24.03.2018 року, колегія суддів вважає, що спірна протиправна бездіяльність відповідача припадала саме на період з 07.11.2017 року по 24.03.2018 року.
Стосовно вимог апелянта в частині встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації січень 2008 року та стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.03.2018 року в сумі 88501,18 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з вищенаведених положень Порядку №1078 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" встановлення місяця підвищення (базового місяця) належить до компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень. Отже, суд не має повноважень визначати базовий місяць та суму індексації грошового забезпечення.
Крім того, суд не має правових підстав самостійно здійснювати розрахунок сум індексації позивачу без врахування зазначених положень.
Адже суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. Проте у даній справі таке нарахування відповідачем здійснено ще не було.
Розрахунок позивача щодо суми індексації (зроблений позивачем самостійно) колегія суддів не приймає до уваги, оскільки він зроблений без дотримання норм чинного законодавства.
Водночас, зазначивши у рішенні конкретний розмір виплати у грошовому еквіваленті, який підлягає стягненню, судом першої інстанції не було враховано про наявність дискреційних повноважень у суб`єкта владних повноважень, так як з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №11(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5 дискреційні повноваження – це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд не може зобов`язати відповідача визначити певний місяць як базовий (в даному випадку січень 2008 року) та стягнути з відповідача конкретний розмір виплати у грошовому еквіваленті без здійснення відповідачем спірного нарахування. Тобто дане питання належить до виключної компетенції відповідача.
Стосовно доводів апелянта щодо неправильного визначення початкової дати задоволення позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.
В матеріалах справи наявна копія Витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 01.09.2015 року №84, згідно з яким старшого лейтенанта ОСОБА_2 , офіцера продовольчої служби тилу військової частини, з 01.09.2015 року призначено на посаду заступника командира батальйону тилу – начальника тилу військової частини польова пошта НОМЕР_3 .
Відповідно Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.03.2018 року №71 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника командира батальйону з тилу - начальника тилу військової частини НОМЕР_1 призначено на посаду наказом Командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.11.2017 року №424.
Відтак, трудові відносини позивача з військовою частиною НОМЕР_1 виникли, починаючи з 07.11.2017 року, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що періодом, за який позивач може звертатись до військової частини НОМЕР_1 за нарахуванням індексації грошового забезпечення, є період з 07.11.2017 по 24.03.2018 року.
Таким чином, з урахуванням висновків суду у даній справі стосовно протиправності бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 07.11.2017 року по 24.03.2018 року, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту прав, свобод та інтересів позивача у цій частині позовних вимог, в даному випадку, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 року по 24.03.2018 року.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та наявність підстав для задоволення позову в цій частині, однак визначив невірний період такої бездіяльності. Крім того, апеляційний суд не може погоддитися з висновком суду першої інстанції щодо стягнення конкретного розміру виплати у грошовому еквіваленті.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що виразилося утому, що, суд, стягнувши конкретний розмір виплати у грошовому еквіваленті до здійснення відповідачем нарахування та самостійно визначивши цей розмір, фактично взяв на себе повноваження, які входять до виключної компетенції відповідача, а також неправильно встановив період спірної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Отже, суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи та допустив неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи частково спростовують правильність висновків суду.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року– скасуватита ухвалити нове рішення, яким:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2017 року по 24.03.2018 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 року по 24.03.2018 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов