Дата документу 16.09.2020 Справа № 323/2491/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 323/2491/19 Головуючий у 1-й інстанції: Плечищева О.В. 
Провадження №22-ц/807/1638/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:      за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,   Остащенко О.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 , адвоката Косякової Зої Миколаївни на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Преображенське» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преображенське» в особі директора Коростельова О.Ю. укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого ОСОБА_1 передала в оренду ТОВ «Преображенське» земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 8, 55 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради, кадастровий номер 2323985500:02:002:0127, на строк 49 років, а ТОВ «Преображенське» зобов`язалося сплачувати до 31 грудня поточного року орендну плату в розмірі 3300,72 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» було залишено без задоволення в повному обсязі, договір оренди земельної ділянки площею 8,55 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради, Оріхівського району, Запорізької області, кадастровий номер 2323985500:02:002:0127, укладений 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Преображенське», визнано дійсним.

06 серпня 2019 року постановою Апеляційного суду Запорізької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, договір оренди земельної ділянки площею 8,55 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради, Оріхівського району, Запорізької області, кадастровий номер 2323985500:02:002:0127, укладений 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Преображенське», визнано недійсним. Земельна ділянка була повенута ОСОБА_1 

15 липня 2014 року за Договором оренди землі від 01 грудня 2013 року ОСОБА_1 була виплачена орендна плата в повному обсязі, відповідно до умов Договору оренди землі у збільшеному розмірі, а саме 19 665,00 гривень в рахунок орендної плати за майбутні періоди.

10 серпня 2016 року до ТОВ «Преображенське» від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності №1953 від 15 липня 2008 року звернулась ОСОБА_2 про надання їй орендної плати за вищевказаним договором у розмірі 124 223,60 грн.

15 серпня 2016 року ТОВ «Преображенське» здійснило виплату орендної плати в рахунок майбутніх періодів в розмірі 100 00,00 грн, утримавши при цьому прибутковий податок та військовий збір. 

Зважаючи на те, що 06 серпня 2019 року постановою Апеляційного суду Запорізької області Договір оренди земельної ділянки від 01 грудня 2013 року визнано недійсним, із зазначеного часу у ОСОБА_1 виник обов`язок повернути ТОВ «Преображенське» безпідставно отримані грошові кошти в сумі 143888,60 гривень, які складаються з 19665,00 грн. (отримано 15 липня 2014 року) та 124223,60 грн. (отримано 15 серпня 2016 року).
Із урахуванням зазначеного позивач просив суд:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товаритсва з обмеженою відповідальністю «Преображенське» грошові кошти в сумі 143 888, 60 гривень.
Судові витрати покласти на ОСОБА_1 в повному обсязі.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2020 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» до ОСОБА_1 , третя особа  ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» грошові кошти в розмірі 143 888 гривень 60 копійок та витрати на судовий збір в розмірі 2158 гривень 33 копійки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Косякова Зоя Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов, помилково дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач безпідставно отримала грошові кошти в сумі 143888.60 грн, а її підпис у видатковому касовому ордері виконаний 15 липня 2008 року при отримані орендної плати від ТОВ «Преображенське» за 6 років оренди належної відповідачу земелдьної ділянки за 2008-2014 роки, тобто підпис ОСОБА_1 виконано на незаповненому бланку видаткового касового ордеру в той самий день, коли ОСОБА_1 видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 .. Судом першої інстанції не було з`ясовано за яких обставин і коли ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 отримати від ТОВ «Преображенське» кошти в розмірі 100 000, 00 грн. Суд зазначив в рішенні, що ТОВ «Преображенське», як податковим контрагентом було сплачено податків та обов`язкових платежів за ОСОБА_1 в сумі 24223.60 грн, проте у відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків Державної фіксальної служби про суми виплачених доходів від 04.01.2018 року № 9\10 за 3 квартал 2016 року з нарахованої суми податку в розмірі 22565.52 грн підприємством сплачено податок лише в сумі 70.70 грн.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Преображенське» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинм, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок визнання правочину недійсним, а саме договору оренди земельної ділянки площею 8,55 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради, Оріхівського району, Запорізької області, кадастровий номер 2323985500:02:002:0127, укладений 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преображенське» та повернення ОСОБА_1 земельної ділянки, сплачені за умовами договору оренди земельної ділянки в рахунок орендної плати майбутніх періодів, тобто наперед сплачені кошти в розмірі 19665.00 грн, які отримала позивачка на підставі касового ордеру № 6 від 15.07.2015 року та 124223. 60 грн, які отримала ОСОБА_2 15.08.2016 року на підставі виданої ОСОБА_1 довіреності, підлягають стягненню, оскільки відповідачка безпідставно набула кошти за орендну плату, які вона не повертає. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом установлено,  що 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преображенське» в особі директора Коростельова О.Ю. укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого ОСОБА_1 передала в оренду ТОВ «Преображенське» земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 8, 55 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради, кадастровий номер 2323985500:02:002:0127, на строк 49 років, а ТОВ «Преображенське» зобов`язалося сплачувати до 31 грудня поточного року орендну плату в розмірі 3300,72 грн. 
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2018 року договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, укладений 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Преображенське», визнано дійсним ( а.с. 10-11).

06 серпня 2019 року постановою Апеляційного суду Запорізької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, договір оренди земельної ділянки площею 8,55 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради, Оріхівського району, Запорізької області, кадастровий номер 2323985500:02:002:0127, укладений 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Преображенське», визнано недійсним. Земельна ділянка була повенута ОСОБА_1 ( а.с. 6-8).

15 липня 2014 року за Договором оренди землі від 01 грудня 2013 року ОСОБА_1 була виплачена орендна плата, відповідно до умов Договору оренди землі у збільшеному розмірі, а саме 19 665,00 гривень в рахунок орендної плати за майбутні періоди, про що свідчить видатковий касовий ордер № 6 від 15.07.2014 року ( а.с. 3).

10 серпня 2016 року до ТОВ «Преображенське» від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності №1953 від 15 липня 2008 року звернулась ОСОБА_2 про надання їй орендної плати за вищевказаним договором у розмірі 124 223,60 грн.

15 серпня 2016 року ТОВ «Преображенське» здійснило виплату орендної плати в рахунок майбутніх періодів в розмірі 100 00,00 грн, утримавши при цьому прибутковий податок та військовий збір ( а.с. 4). 

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом до відповідачки про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилається на статтю 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 295/3022/16-ц (провадження № 61-15143св19).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

За змістом статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до пункту 1, 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, тобто положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Встановивши, що договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 8,55 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради від 01 грудня 2013 року, який укладений між сторонами був визнаний недійсним постановою апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2019 року, земельна ділянка була повернута відповідачці, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що сплачені ОСОБА_1 наперед в рахунок орендної плати майбутніх періодів кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Преображенське» коштів в сумі 143888.60 грн виходячи з наступного.

        Згідно з умовами договору оренди від 01 грудня 2013 року, укладеного між сторонами вбачається, що орендна плата повинна сплачуватися в грошовій формі готівкою в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 3300.72 грн в рік за мінусом прибуткового податку фізичних осіб, яка повинна бути внесена до 31 грудня кожного року або може бути виплачена одноразово у повному обсязі, за весь термін дії договору оренди .

З розрахунку орендної плати вбачається, що за період з 2014 по 2019 роки ТОВ «Преображенське» повинно сплатити ОСОБА_1 орендну плату в розмірі 16833.66 грн за мінусом прибуткового податку з фізичних осіб, а сплатило наперед в рахунок майбутніх періодів в сумі 119665.00 грн, які отримала ОСОБА_1 особисто на підставі видаткового касового ордера № 6 від 15.07.2014 року в розмірі 19665.00 грн та в розмірі 100000 грн, які отримала ОСОБА_2 15 серпня 2016 року на підставі виданої позивачем довіреності ( а.с. 170, а.с. 3-4 ).

Факт підпису на видатковому касовому ордері № 6 від 15.07.2014 року про отримання орендної плати в розмірі 19665 грн особисто ОСОБА_1 підтверджується її представником ОСОБА_3 , як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Доводи заявника про те, що підпис ОСОБА_1 у видатковому касовому ордері виконаний 15 липня 2008 року, при отримані орендної плати від ТОВ « Преображенське» за 6 років оренди належної відповідачу земельної ділянки за 2008-2014 роки не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними та допустими доказами відповідно до положень ст. ст. 77, 78, 81 ЦПК України. 

Отже, ТОВ «Преображенське» сплатило ОСОБА_1 наперед в рахунок майбутніх періодів орендну плату в розмірі 102831.34 грн. 

Відповідно до частини першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

      Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. 

Відповідно до положень ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють ( довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 статті 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Відповідно до частини першої статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

      Довіреність, яка була видана ОСОБА_4   на ім`я Коростельової Н.М., посвідчена приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області за реєстровим № 1953 від 15 липня 2008 року була дійсною на час отримання  ОСОБА_2 , яка діяла  від імені ОСОБА_4  орендної палати ( 15 серпня 2016 року) та  була скасована за заявою  ОСОБА_4  лише 27.12.2016 року,  про що свідчить витяг про реєстррацію в Єдиному реєстрі довіреностей ( а.с. 33, а.с. 35). 

Оскільки 15 серпня 2016 року ТОВ «Преображенське» здійснило виплату орендної плати в рахунок майбутніх періодів у розмірі 100000 грн ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності № 1953 від 15.97.2008 року, на той час довіреність скасована не була, тому стягнення зазначених коштів з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Преображенське», ґрунтується на вимогах закону. 

Згідно з правилами статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

За змістом зазначеної норми саме на повіреного покладено обов`язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням при чому негайно.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував, як ОСОБА_2 розпорядилась отриманими коштами не заслуговують на увагу, оскільки відносини, які виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі вищезазначеної довіреності не є предметом позову у цій справі. 

Встановивши фактичні обставини справи, вимоги закону, надавши оцінку доказам у справі, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позову, проте, не врахував, що за період з 2014 -2018 років ТОВ «Преображенське» користувалося вищезазначеною земельної ділянкою, тому за цей період повинен сплатити видповідачці орендну плату в сумі 16833.66 грн за мінусом прибуткового податку з фізичних осіб, отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ « Преображенське» підлягає стягненню орендна плата, яка була сплачена наперед в рахунок майбутніх періодів за договором оренди земельної ділянки від 01 грудня 2013 року в розмірі 102831.34 грн (119665.00-16833.66), який було визнано недійсним постановою апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2019 року.

Крім того , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що до загальної суми орендної плати, яка підлягає поверненню на користь ТОВ « Преображенське» , необхідно включити суму прибуткового податку.

Згідно з пунктом 1.2 статті 1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22 травня 2003 року № 889-ІV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-ІV), дохід - сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Дохід з джерелом його походження з України - будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від надання в оренду (лізинг): нерухомості, розташованої на території України; рухомого майна, якщо орендодавець є резидентом України, або якщо користування таким майном здійснюється на території України, незалежно від того, чи є орендодавець резидентом чи нерезидентом (абзац "е" пункту 1.3 статті 1 Закону № 889-ІV).

Відповідно до підпункту 4.2.7 пункту 4.2 статті 4 Закону № 889-ІV до складу загального місячного оподатковуваного доходу включається дохід від надання майна в оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому пунктом 9.1 статті 9 цього Закону.

Підпунктами 9.1.1 - 9.1.2 пункту 9.1 статті 9 Закону № 889-ІV передбачено, що податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар. При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше мінімальної суми орендного платежу, встановленої законодавством з питань оренди землі. Податковим агентом платника податку - орендодавця при нарахуванні доходу від надання в оренду нерухомого майна іншого, ніж зазначене у підпункті 9.1.1 цього пункту (включаючи земельну ділянку, що знаходиться під таким нерухомим майном, чи присадибну ділянку), є орендар. При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше мінімальної суми орендного платежу за повний чи неповний місяць оренди. Мінімальна сума орендного платежу визначається за методикою, встановленою Кабінетом Міністрів України, виходячи з мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомості, з урахуванням місця її розташування, інших функціональних та якісних показників, що встановлюється органом місцевого самоврядування села, селища, міста, на території яких розташована така нерухомість, та оприлюднюється у спосіб, найбільш доступний для жителів такої територіальної громади. Якщо таку мінімальну вартість не встановлено чи не оприлюднено до початку звітного податкового року, то об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, визначеного в договорі оренди.

Згідно з пунктом 1.15 статті 1 Закону № 889-ІV податковим агентом є юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента-юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов`язані нараховувати, утримувати і сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Абзацами "а", "б" пункту 19.2 статті 19 Закону № 889-IV передбачено, що особи, які відповідно до цього Закону мають статус податкових агентів, зобов`язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, який виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати та за її рахунок; надавати у строки, встановлені законом для податкового кварталу, якщо інше не визначено нормами цього Закону, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також сум утриманого з них податку податковому органу за місцем свого розташування. У разі коли зазначена особа протягом звітного кварталу не виплачує такі доходи або виплачує доходи не всім платникам податку, зазначена звітність не подається або подається стосовно платників податку, які фактично отримали такі доходи. Запровадження інших форм звітності із зазначених питань не припускається.

Відповідно до абзацу "а" підпункту 20.3.1 пункту 20.3 статті 20 Закону № 889-ІV особою, відповідальною за погашення суми податкового зобов`язання або податкового боргу з податку з доходів фізичних осіб, є: при нарахуванні податку особою, на яку покладається відповідальність за таке нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до бюджету згідно з нормами цього Закону, - така особа - податковий агент.

Аналогічні норми містяться також в абзаці "б" підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14, підпункті 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, підпунктах 170.1.1-170.1.2 пункту 170.1 статті 170, пункті 171.2 статті 171, абзаці "а" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Враховуючи викладене, правовий статус податкового агента передбачає обов`язки нараховувати, утримувати, сплачувати податок з доходів фізичних осіб до бюджету від імені та за рахунок платника податку, а також надавати податкову звітність з такого податку шляхом подання податкового розрахунку та нести відповідальність за неналежне виконання обов`язків. Податковий агент фактично прирівнюється до платника податку з доходів фізичних осіб і має права та обов`язки, встановлені законодавством для платника такого податку.

З державного реєстру фізичних осіб – платників податків Державної Фіскальної служби України про суми виплачених податків за ОСОБА_1 вбачається, що ТОВ «Преображенське» нарахувало суму доходу за надання майна в оренду  в 3 кварталі 2016 року  в сумі 124223.60 грн,  сума податку  нарахована в сумі 22565.52 грн, ТОВ «Преображенське» перерахувало в бюджет податок в сумі 70.70 грн, в четвертому кварталі сума доходу за надання майна в оренду становить в сумі 1513.04 грн, нарахована сума податку становить 184.47 грн, перераховано до бюджету 272.35 грн , в другому кварталі 2017 року нараховано суму доходу за надання майна в оренду – 0, виплачено 114.28, нараховано податку 20.57 грн , до бюджету перераховано 903.21 грн, в 3 кварталі 2017 року нараховано суму доходу за надання майна в оренду -0 , виплачено 373.91 грн, нараховано податок 67.30 грн, перераховано до бюджету 22427.55 грн, в 2 кварталі 2018 року нараховано суму доходу за надання майна в оренду – 0, виплачено 114.29, нараховано податку 20.57 грн , до бюджету перераховано – 0, в 3 кварталі 2018 року виплачено 1398.76 грн, нараховано податку 251.78 грн, перераховано до бюджету 389.12 грн. ( а.с. 51).

Отже, з нарахованої ОСОБА_1 в 3 кварталі 2016 року орендної плати в рахунок майбутніх періодів, що становить в сумі 124223.60 грн був нарахований податок в сумі 22565.52 грн, який було сплачено ТОВ «Преображенське» до бюджету частково в цьому ж кварталі та частково в другому та третьому кварталі 2017 року.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що дохід від надання в оренду земельної ділянки підлягає оподаткуванню, фізична особа - орендодавець є платником такого податку, а нараховану суму зазначеного податку сплачено до бюджету орендарем як податковим агентом орендодавця.

З огляду на зазначене, сума податку, що становить 22565.52 грн, яка була сплачена ТОВ «Преображенське» до бюджету з доходу отриманого відповідачкою в третьому кварталі 2016 року від надання в оренду земельної ділянки в рахунок майбутніх періодів підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Таким чином з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню орендна плата, яку ТОВ «Преображенське» здійснило ОСОБА_1 в рахунок майбутніх періодів в сумі 102831.34 грн та податок в сумі 22565.52 грн, який було сплачено ТОВ «Преображенське» до бюджету від нарахованої та отриманої відповідачкою наперед орендної плати за надання в оренду земельної ділянки, що разом становить 125396.86 грн ( 102831.34+22565.52).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано журнал реєстрації прибуткових та видаткових касових документів за 2013-2014 року є безпідставними та не свідчать про те, що відповідачкою не отримувалася наперед орендна плата за договором оренди землі від 01 грудня 2013 року, оскільки факт її отримання підтверджується оригіналом видаткового касового ордера від 15 липня 2016 року, видатковим касовим ордером № 19482 від 15 серпня 2016 року, які було оглянуто в суді апеляційної інстанції, а копії яких містяться в матеріалах справи ( а.с. 3-4).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано журналу реєстрації видаткових касових ордерів за 2014 рік, тому є сумніви щодо видачі вищезазначених видаткових касових ордерів не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки відповідно до наказу директора ТОВ « Преображенське» № 80 від 25 грудня 2017 року була створена комісія з метою організації та проведення експертизи цінності документів на підприємстві, їх відбору і підготовки для передачі на зберігання до архіву, складання описів справ тривалого зберігання, документів з особого складу, а також документів тимчасового зберігання , схвалення актів про вилучення для знищення документів. Згідно наданого акту № 3 від 27.12.2017 року про виділення для знищення документів, що не підлягають зберіганню, згідно з яким, з посиланням на наказ Міністерства Юстиції № 578/5 від 12 квітня 2012 року « Про затверддення Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазнесченням строків зберігання документів», підприємством відібранні для знищення, як такі, що втратили практичне значення, документи ТОВ « Преображенське», в тому й числі ( п.3 та п.5 акту № 3 від 27.12.2017 року) прибуткові та видаткові касові ордери та журнал реєстрації прибуткових та видаткових касових документів 2013-2014 років ( з позначкою зберігання – з роки відповідно до ст. 372) 
      Відповідно до довідки  ТОВ « Преображенське»  № 142-ю від 16 вересня 2020 року вбачається, що 27 грудня 2017 року відповідно до акту № 3 « Про виділення для знищення документів, що не підлягають зберіганню» документи у кількості 53 справ вагою 127 кг знищено шляхом спалення ( а.с.  171 ). 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
Виходячи з наведеного, апеляційцний суд, встановивши порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зробив висновок про необхідність зміни судового рішення  в частині визначеної судом першої інстанції суми грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, у зв`язку з чим позов   підлягає частковому задоволенню.
Аргументи апеляційцної скарги частково є виправданими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Згідно з підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про зміну судового рішення та часткове задоволенняч позову, то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної інстанції, підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним позовним вимогам на користь позивача, зокрема, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягає стягненню судовий збір за подання позову у сумі 1880.95 грн (125 396,86 х2158.33:143888.60).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2020 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Оріхівського районного суд Запорізької області від 21 лютого 2020 року у цій справі в сумі 3237,49 гривень, отже за подання апеляційної скарги в дохід бюджета підлягає стягненню судовий збір в сумі 2821.43 грн ( 125396.86х3237.49 :143888.60).

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Косякової Зої Миколаївни  задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2020 рокуу цій справі в частині стягнення безпідставно отрманих грошових коштів в розмірі 143888.60 гривень, судового збору змінити.

Позов  Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» грошові кошти у сумі 125 396,86 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» судовий збір за подання позову у сумі 1880, 95 гривень.
Стягнути ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2821,43 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 25 вересня 2020 року.
Головуючий, суддя  	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.