ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 199/1367/20 (2-а/199/41/20)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2020 року (головуючий суддя у І інстанції - Богун О.О., повний текст рішення складено 28.04.2020 року) в адміністративній справі №199/1367/20 (2а/199/41/20) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського рядового поліції 1 батальйону 4 роти управління патрульної поліції у Волинській області Мороза Анатолія Володимировича, третя особа Управління патрульної поліції у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
           
ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до І поліцейського рядового поліції 1 батальйону 4 роти управління патрульної поліції у Волинській області Мороза Анатолія Володимировича, третя особа Управління патрульної поліції у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2135305 від 20.02.2020 року про застосування до позивача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн. та закриття справи про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування адміністративного позову зазначає, що він дійсно рухався по дорозі Н22 20 лютого 2020 року, проте не порушував швидкісного режиму руху, оскільки під час зйомки інспектором поліції на лазерний вимірювач швидкості TruCam, позивач рухався поза межами населеного пункту. Також, вважає винесення постанови безпосередньо на місці вчинення правопорушення, а не за місце відповідного органу, що є порушенням права особи, яка притягається до відповідальності. Зазначає, що оскаржувана постанова ґрунтується на припущеннях, винесена за відсутності належних та допустимих доказів. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги відомості від представника третьої особи, оскільки зазначені відомості оформлені у формі відзиву на позовну заяву. Між тим, відзив може оформлюватися лише відповідачем у справі, проте сам відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. Також зазначає, що представник третьої особи не може представляти інтереси відповідача у справі, оскільки процесуально такий представник може виступати лише від декількох третіх осіб, за умови відсутності інтересів між ними. Враховуючи зазначене, вважає, що обставини викладені у документі від 24.04.2020 року №4113/41/7-2020 Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції за підписом Кухарської О.В. не можуть бути прийняті до уваги через їх неналежність, так як і не можуть бути прийняті до уваги копії документів, що додані до нього.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, 20.02.2020 року поліцейським рядовим поліції 1 батальйону 4 роти управління патрульної поліції у Волинській області Морозом Анатолієм Володимировичем винесено постанову по справі про адміністративні правопорушення серії ЕАК № 2135305, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП (а.с. 7). 
За змістом цієї постанови вбачається, що 20.02.2020 року о 13:15 год. позивач, керуючи транспортним засобом марки «JEEP CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1 , перевищив встановлені обмеження руху в населеному пункті більше як на 20 км/год, а саме рухався зі швидкістю 98 км/год, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене п. 12.4. ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км/год.). Швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCam № ТС000798, п. 22.5 ПДР України. Розгляд справи здійснено за місцем: Волинська, дорога Н22 118 км.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та накладення адміністративного стягнення на позивача, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 5 ст. 14 Закону «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 12.4 Правил дорожнього руху, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, причиною притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало порушення ним п. 12.4 ПДР України.
Ч. 3 ст. 254 КУпАП передбачено, що протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 258 КУпАП протокол не складається, зокрема, в разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Отже, відповідно до ст. 222 КУпАП поліцейський патрульної поліції, який має спеціальне звання рядовий поліції, наділений правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Оскільки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, розгляд якого, відповідно до КУпАП, віднесено до компетенції органів Національної поліції, то поліцейський мав право виносити постанову на місці вчинення правопорушення без складання відповідного протоколу.
Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Суд зауважує, що відповідно до абзацу 4 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
З огляду на зазначене, достатньою та необхідною правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху є наявність в її діях (бездіяльності) відповідного складу правопорушення, що повинно підтверджуватися належними і допустимими доказами, одним з яких є фото чи відеозапис.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що порушення позивачем п. 12.4. ПДР зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості TruCam № ТС000798 та підтверджено фотознімком ( File: 1582204504 _UC000_0220_131504.jmf).
Крім того, згідно із листом Служби автомобільних доріг у Волинській області від 22.04.2020 № 691/25, виходячи з дислокації інформаційно-вказівних дорожніх знаків - 5.45/5.4 «Початок/Кінець населеного пункту «Дерно», які знаходяться на км 117+652 на км 121+280 по ходу кілометража даної автодороги в напрямку на м. Рівне, на 118 км автомобільної дороги Н-22 Устилуг - Луцьк - Рівне розташований населений пункт Дерно Ківерцівського району. 
В адміністративному позові позивач не заперечує, що в місці, час та дату, вказані в оскаржуваній постанові, він керував транспортним засобом марки «JEEP CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1  та був зупинений працівниками поліції, які повідомили про порушення позивачем п. 12.4. ПДР.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач в апеляційній скарзі не спростовує факт вчиненого ним правопорушення, а лише зазначає про те, що докази надані представником третьої особи у справі є неналежними.
Суд апеляційної інстанції не приймає такі доводи позивача до уваги з огляду на те, що в п. 9 постанови серії ЕАК № 2135305 від 20.02.2020 року вказано доказ, який додається до постанови на підтвердження скоєного позивачем правопорушення, а саме фото порушення.
До матеріалів справи додано фото скоєного правопорушення, фіксація якого здійснена лазерним вимірювачем швидкості TruCam № ТС000798, з якого чітко вбачається, який саме транспортний засіб та з якою швидкістю рухався, а також на якій ділянці автошляху, тобто факт скоєного правопорушення зафіксовано у належний спосіб.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що не прийняття цього доказу належним, оскільки його подав представник третьої особи від відповідачів, буде надмірним формалізмом, оскільки відповідно до ст. 165 КАС України третя особа має право подавати свої пояснення. У поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, викладає свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову. До пояснень третя особа може долучити докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються пояснення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такому обов`язку суб`єкта владних повноважень протиставляється ч. 1 ст. 77 КАС України обов`язок кожної сторони, у тому числі і позивача, довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, слід наголосити, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві, визначений ст. 71 КАС України, розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.
Доказів, які б спростовували факти, викладені у постанови поліцейського, позивачем не надано.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено протиправності складеної відносно нього постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2135305 від 20.02.2020 року.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 242, 243, 272, 286, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2020 року в адміністративній справі №199/1367/20 (2а/199/41/20) – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай