справа № 760/21831/18                               головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
провадження № 22-ц/824/9722/2020         суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
30 вересня 2020 року                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, - 
 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування машиномісця, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 875; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_6 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10 серпня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування машиномісця, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 машиномісце, площею 16,3 кв.м., яке розташоване по АДРЕСА_1 . У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 серпня 2018 року ОСОБА_5 продала машиномісце ОСОБА_1 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_6 . Однак, на думку позивача, вищевказані договори укладені всупереч положенням чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту їх укладання. Так, в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204 грн. 77 коп. у зв`язку з невиконанням останнім умов договору на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_4 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 . На виконання вказаної ухвали відповідне обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 2 072 060 грн. 14 коп. На момент виникнення спору між позивачем та ОСОБА_4 позивач розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_4 , а саме машиномісця, яке є предметом оспорюваних договорів. Однак, при підготовці заяви про примусове виконання рішення суду 09 серпня 2018 року позивачу стало відомо, що вжиті заходи забезпечення позову були зняті на підставі постанови Апеляційного суду міста Києва від 02 липня 2018 року у справі № 757/75106/17-ц. Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі судових рішень жодних відомостей щодо розгляду питань в апеляційній інстанції, пов`язаних з зазначеною справою, не було. Апеляційний суд надав відповідь на запит, згідно з якою станом на момент проведення перевірки цивільна справа № 757/75106/17-ц до Апеляційного суду міста Києва не надходила, а відтак, будь-які рішення у зазначеній справі апеляційним судом не ухвалювалися. Позивач посилається на те, що навіть враховуючи той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вказане не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Про наявність обмеження ОСОБА_4 було відомо. У день вчинення договору дарування машиномісця фактично за декілька годин до укладення такого договору було знято обмеження такого машиномісця. Отже, ухвала суду про забезпечення позову чинна і ніким не скасована, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 на розпорядження майном, є також чинними. Не дивлячись на це, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування машиномісця, яке в подальшому було відчужено ОСОБА_5 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 рокупозов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 8 333 грн. 33 коп. витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що відсутність належного повідомлення ОСОБА_1 , поважні причини неявки у судове засідання її представника, неналежне повідомлення ОСОБА_4 про час і місце судового засідання є однозначними перешкодами для ухвалення заочного рішення, що не було враховано судом при розгляді заяви про перегляд судового рішення. При посвідченні договору дарування та внесенні відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно нотаріусом було перевірено наявність обтяжень на нерухоме майно. Такі відомості в Державному реєстрі були відсутні. Право власності на машиномісце було зареєстровано за відповідачем після того, як арешт на нього було припинено. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем машиномісця, вона не знала та не могла знати про претензії інших осіб на дане нерухоме майно та що воно взагалі може бути спірним. Відповідач не має жодного інтересу в уникненні сплати заборгованості ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу укладався відповідачем виключно для забезпечення її власних потреб. Визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням права відповідача як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки задоволенням заявлених позовних вимог не буде захищено будь-яке порушене, невизнане чи оспорюване право чи інтерес позивача, жодне його право чи інтерес не буде поновлено. ОСОБА_3 не має права щодо машиномісця ані на реституцію, ані на віндикацію. Визнання договорів недійсними не призведе до автоматичного задоволення майнових інтересів позивача. Позивач може задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок іншого майна. Позивачем було порушено правила територіальної юрисдикції. У даній справі спір виник не з приводу нерухомого майна, так як жодних договірних чи позадоговірних відносин з будь-яким з відповідачів з приводу машиномісця у позивача немає. Додаткове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення та також підлягає скасуванню як незаконне.  
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_1 повідомлялася про судовий розгляд справи та була обізнана про наявність спору, проте, у судові засідання свідомо не з`являлася. Відповідач не надавала жодних пояснень по суті спору. Відповідачу  ОСОБА_4 було відомо про наявність обмеження щодо відчуження майна. Обтяження було знято у зв`язку з наявністю постанови апеляційного суду, яка є фактично підробленою. ОСОБА_1 могла знати про те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мали права відчужувати майно, оскільки на момент укладення оспорюваних договорів в Єдиному державному реєстрі судових рішень була опублікована ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову. Повернення майна у власність ОСОБА_4  надасть можливість ОСОБА_3 задовольнити свої кредиторські вимоги у межах виконавчого провадження з виконання судового рішення. Позивач вірно обрав спосіб захисту своїх прав. Спори, що пов`язані з визнанням недійсними правочинів щодо нерухомого майна, пред`являються до суду за місцем знаходження майна. ОСОБА_1 не навела жодних заперечень щодо суті додаткового рішення, в тому числі і його обґрунтованості та суми стягнутих судових рішень.  
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Судом встановлено,що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала справа № 757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204 грн. 77 коп. у зв`язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 року № 31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.
Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_4 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі, з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 (а.с.9, Т.1).
Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 134116319 від 13 серпня 2018 року відповідне обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року, номер запису про обтяження: 24230075 (а.с.17, Т.1).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, стягнення відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано договір № 31 від 07 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 , розірваним з 08 грудня 2017 року. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь позивача 2 040 746 грн. 54 коп. предоплати за умовами укладеного між ними договору, 30 993 грн. 60 коп. пені та 320 грн. судового збору, а всього стягнуто 2 072 060 грн. 14 коп. (а.с.11, Т.1). 
Згідно з листа-відповіді Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року № 523/0658/18, наданої на адвокатський запит від 10 серпня 2018 року про надання інформації у справі №757/75106/17-ц, проведеною перевіркою встановлено, що згідно відомостей АСЕД «Апеляція» станом на момент надання відповіді цивільна справа №757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а, відтак, будь-які рішення у зазначеній справі № 757/75106/17-ц Апеляційним судом міста Києва не ухвалювалися (а.с.22, Т.1).
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в справі про розподіл майна подружжя. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 127,1 кв.м.; легковий автомобіль марки «BMW X5 3.0 D», державний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску. Визнано за ОСОБА_4 право власності на машиномісце № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 16,3 кв.м.; легковий автомобіль марки «BMW 740 D», державний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску. Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року про затвердження мирової угоди було скасовано, справу повернуто до суду для продовження розгляду (а.с.160, Т.1).
09 серпня 2018 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана) укладено договір дарування машиномісця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 875, згідно умов якого дарувальник передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувана прийняла в дар у власність машиномісце (гараж) номер 143, загальною площею 16,30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 . 
10 серпня 2018 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), від імені якої діє ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої 31 січня 2018 року Поліщук В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 70, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1606, згідно умов якого продавець зобов`язалася передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість машиномісця, площею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , гараж НОМЕР_2 (а.с.19-20).
Відповідно до протоколу узгодження договірної ціни про надання послуг з правової (правничої) допомоги від 10 серпня 2018 року, акту приймання передачі послуг № 12 від 18 жовтня 2019 року, ОСОБА_3 було сплачено за послуги правничої допомоги 25 000 грн., що підтверджується оригіналами платіжних доручень № 2PL199269 від 23 серпня 2018 року про сплату коштів в сумі 11 000 грн. та № 2PL199269 від 23 серпня 2018 року про сплату коштів в сумі 14 000 грн., а також копіями квитанцій № 0.0.1116177993.1 від 22 серпня 2018 року та № 0.0.1116202649.1 від 22 серпня 2018 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив того, що з огляду на вжиті ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року заходи забезпечення позову ОСОБА_3 ,  відповідач ОСОБА_4 не мав права на відчуження машиномісця. Укладення з відповідачем ОСОБА_5 оспорюваного договору дарування машиномісця зачіпає права та інтереси ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 також є недійсним в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту його укладення.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц вважає за необхідне зазначити наступне. 
Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;  правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір дарування та договір купівлі-продажу машиномісця, стороною яких він не є. В обґрунтування позову позивач зазначає, що предметом оспорюваних ним договорів є машиномісце, на яке було накладено арешт в рамках розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів. На момент виникнення спору між позивачем та ОСОБА_4 позивач розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_4 , у тому числі, і на саме машиномісце. 
За таких обставин, у ОСОБА_3 є власний інтерес щодо нерухомого майна, який полягає в тому, щоб предмет оспорюваних правочинів перебував у власності відповідача ОСОБА_4 , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем своїх прав під час виконання судового рішення про стягнення коштів. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що при посвідченні договору дарування та внесенні відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно нотаріусом було перевірено наявність обтяжень на нерухоме майно. Такі відомості в Державному реєстрі були відсутні. Право власності на машиномісце було зареєстровано за відповідачем після того, як арешт на нього було припинено.  
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. 
Як встановлено судом, під час укладення оспорюваних договорів у відповідному державному реєстрі були відсутні встановлені судом в ухвалі про забезпечення позову обтяження, оскільки вони були зняті у зв`язку з наявністю постанови апеляційного суду. Проте, згідно з відповіддю Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року за відомостями АСЕД «Апеляція» станом на момент надання відповіді цивільна справа № 757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а, відтак, будь-які рішення у зазначеній справі апеляційним судом не ухвалювалися. 
Відповідачу ОСОБА_4 було достеменно відомо про встановлену судом заборону відчужувати нерухоме майно, а сама по собі відсутність у державному реєстрі обтяження не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження, і не свідчить про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися нерухомим майном.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 09 серпня 2018 року договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_4 не мав права відчужувати машиномісце, на яке було накладено арешт, про що продавцю було відомо на час укладення оспорюваного правочину.
Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.
Тобто, отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, ОСОБА_5 не набула на нього права власності, а, відтак, і не мала права розпоряджатися цим майном шляхом відчуження його відповідачу ОСОБА_1 . 
Враховуючи зазначені обставини, доводи відповідача ОСОБА_1 щодо відсутності при посвідченні договору дарування в Державному реєстрі відомостей про наявність обтяжень, реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно після того, як арешт на нього було припинено, неналежного обрання позивачем способу захисту, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням її права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а конструкція, за якої такий набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. 
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).
Після визнання недійсним договору купівлі-продажу машиномісця, ОСОБА_1 не буде змушена шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки спосіб захисту прав відповідача у даному випадку визначений законом. 
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. 
Тобто, ті кошти, які ОСОБА_1 сплатила за недійсним договором, підлягають поверненню їй продавцем у силу вимог закону.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 також зазначає, що позивач може задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок іншого майна, так як у власності ОСОБА_4 є автомобіль та квартира. 
Однак, такі доводи відповідача не свідчать про те, що у ОСОБА_4 наявне майно, якого буде достатньо для задоволення вимог кредитора на стадії виконавчого провадження, а також не підтверджує право ОСОБА_4 здійснювати відчудження  нерухомого майна, на яке накладено арешт.
Доводи відповідача щодо відсутності у неї жодного інтересу в уникненні сплати заборгованості ОСОБА_4 та придбання нерухомого майна виключно для забезпечення власних потреб в даному випадку правового  значення не мають, оскільки нерухоме майно було відчужено у період дії арешту, накладеного на нього, що є порушенням чинного законодавства.  
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує також на те, що відсутність її належного повідомлення, поважні причини неявки у судове засідання представника, неналежне повідомлення ОСОБА_4 про час і місце судового засідання є однозначними перешкодами для ухвалення заочного рішення.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що про розгляд справи, призначений на 18 жовтня 2019 року була повідомлена представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_8 , про що свідчить її клопотання про перенесення розгляду справи. Повноваження ОСОБА_8 підтверджуються ордером про надання правової допомоги (а.с.138, 144, Т.1).
Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Отже, ОСОБА_1 була повідомлена належним чином про розгляд справи, призначений на вказану дату. 
Відповідач також посилалася на те, що позивачем було порушено правила територіальної юрисдикції. У даній справі спір виник не з приводу нерухомого майна, так як жодних договірних чи позадоговірних відносин з будь-яким з відповідачів з приводу машиномісця у позивача немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Тлумачення ч. 1 ст. 30 ЦПК України свідчить, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів: - пов`язаних з правом особи на нерухоме майно (виникненням, зміною, припиненням); - про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору; - з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 460/4286/16-ц.
Оскільки позов  ОСОБА_3 стосується визнання недійсними договорів, предметом яких є нерухоме майно, цей позов повинен розглядатися за правилами виключної підсудності.
Відповідач оскаржує також додаткове рішення, яке стосується розподілу витрат на правову допомогу, як таке, що є невід`ємною складовою основного судового рішення. 
Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про визнання недійсними договорів підстав для його скасування не встановлено, а, відтак, і відсутні підстави для скасування додаткового рішення. 
У силу вимог ст. 137 ЦПК України за наявності для того підстав суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач ОСОБА_1 не заявляла про неспівмірність заявлених до стягнення витрат зі складністю справи та наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судові рішення ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2  залишити без задоволення. 
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                    Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                          Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                         Яворський М.А.