Постанова
Іменем України
 
30 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 405/8541/16-ц
провадження № 61-45437св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2018 року у складі судді Шевченко І. М., постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Єгорової С. М., Кіселика С. А.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 на електронні адреси Рівнянської сільської ради, редакції редакційно-видавничого об`єднання «Новоукраїнські новини» 
(далі - РВО «НН»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновик» 
(далі - ТОВ «Зерновик»), Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Радій» (далі - ПАТ «НВП «Радій») надійшли матеріали статті громадянина ОСОБА_2 , в якій викладена інформація стосовно директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» (далі - СТОВ «Колос») ОСОБА_1 під заголовком: « Байки бабусі ОСОБА_1 не заспокоять власників земельних паїв с. Рівного Новоукраїнського району», у яких поширено інформацію, що не відповідає дійсності та завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , а саме: 
- в абзаці першому на сторінці першій зі слів, - «Звертаюсь до Вашого видання за дорученням своїх родичів, друзів, однокласників, а також людей похилого віку, яких шахрайським шляхом, користуючись тим, що сільське населення мало обізнане в чинному законодавстві, а саме в Земельному кодексі України та інших нормативно-правових актах, шляхом обіцянок, обману, підміни понять договору в цілому, купка людей (засновників) на чолі з керівником ОСОБА_1 накинули петлю на шию власникам земельних паїв, не маючи на це ні морального, ні матеріального права. Заради наживи та особистого збагачення, поставивши багато родин на коліна, вони повільно затягують зашморг, при цьому керівник СТОВ «Колос» час від часу нагадує власникам земельних паїв та підлеглим працівникам: «Будете пручатись - затягну зашморг швидше», - при цьому діалог супроводжується брутальною та нецензурною лайкою відносно останніх, незважаючи на їх вік, професійність та фаховість в сільськогосподарській справі»;
- в абзаці п`ятому на сторінці першій зі слів, - «Але на той час я не заглиблювався в цю проблему, а власники земельних паїв повністю не розуміли, що таким чином вони дали можливість ОСОБА_1 та декільком особам з її близького оточення (тобто «засновникам»), шляхом незаконних оборудок та підробки деяких документів, заволодіти майновими паями людей, добре усвідомлюючи на той час, що це не просто майнова власність, це їх піт, кров, вкладений досвід та зусилля, що вони прикладали все своє життя. Відібравши все це шахрайським шляхом, вони позбавили людей права розпоряджатись своїм майном. За копійки скупили в людей основні засоби виробництва, і за деякий час перепродали, завищивши ціну майна в сотні, а в деяких випадках тисячі разів»;
- в абзаці третьому на другій сторінці зі слів, - «Але все воно так би й було тихо, ввійшло в давнину і ніхто б ніколи не копирсався у старій білизні СТОВ «Колос», як би не керівництво ОСОБА_1 , яка до цього часу не зрозуміла, що вона не є власником землі та основних засобів виробництва. У серці вона не хоче погоджуватись з тим, що вона тільки найманка, яка має право виконувати лише умови трудового договору, у якому не існує таких завдань як терор, залякування, шантаж, знешкодження водогонів та свердловин, доріг, зовнішнього освітлення, пасовиськ та й усе інше, що може зашкодити селянину»;
- в абзаці четвертому на другій сторінці зі слів, - «За десять років бездарного керівництва СТОВ «Колос» влаштувало справжній геноцид у селі Рівному» та зі слів, - «Ну які слова можна підібрати? Кощунство, невиховане зухвальство, тяжко дати правильну оцінку діям ОСОБА_1 »
- в абзаці другому на третій сторінці зі слів, - «Що стосується водозабезпечення, усі господарства утримують водогони у належному стані, повністю забезпечують людей питною водою, керівник СТОВ «Колос» своєю бездіяльністю зруйнувала усі водогони, а людей які намагаються за власні кошти при підтримці сільського голови відремонтувати, не допускає до свердловини встановила охорону. Людям відповідає: «Поки я буду, водогони працювати не будуть».
Зазначила, що інформація, поширена у листах є неправдивою, такою, що ганьбить її ділову репутацію як професіонала у своїй сфері, оскільки вона є директором СТОВ «Колос» протягом 16 років. Посилаючись на ці обставини, просила зобов`язати ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі, спростувати відомості, що не відповідають дійсності, порочать її честь, гідність та ділову репутацію, шляхом направлення на електронну адресу Рівнянської сільської ради, РВО «НН», ТОВ «Зерновик», ПАТ «НВП «Радій» з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 листа з відповідним текстом щодо спростування недостовірної інформації під заголовком «Спростування».
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що сторони не заперечували, що ОСОБА_1 є публічною особою, займається громадською діяльністю, неодноразово обіймала керівні посади в місцевому сільськогосподарському підприємстві та у міській раді, обиралася депутатом в органи місцевого самоврядування. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Суди дійшли висновку, що висловлювання відповідача базувалися на оціночних судженнях, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту і не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані та не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності, отже не підлягають спростуванню.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2018 року, ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник зазначає, що суди неналежним чином застосували норми матеріального права, не врахували, що відповідач фактично стверджує про те, що позивач шляхом шахрайських дій, підробки документів заволоділа земельними паями людей, що не відповідає дійсності. Зазначені вислови не є оціночними судженнями, а тому суди дійшли необґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у позові.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у жовтні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач з телефонної розмови з сільським головою Рівнянської сільської ради ОСОБА_3 та редактором РВО «НН» дізналася про те, що на електронну адресу Рівнянської сільської ради та РВО «НН» з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшов лист від відповідача ОСОБА_2 про розміщення статті « Байки бабусі ОСОБА_1 не заспокоять власників земельних паїв с. Рівного Новоукраїнського району».
Зазначену статтю РВО «НН» не друкувало, але не зважаючи на це, інформація, яка в ній міститься, стала відома певному колу осіб, як працівникам РВО «НН», включаючи головного редактора, редактора, так і працівникам Рівнянської сільської ради, сільському голові, секретарю сільської ради.
На підтвердження зазначеного факту позивачем надана відповідь Рівнянської сільської ради на адвокатський запит від 22 листопада 2016 року № 849, де зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на електронну адресу Рівнянської сільської ради надійшли матеріали статті ОСОБА_2 до редакції газети, в якій викладена інформація стосовно директора СТОВ «Колос» ОСОБА_1 та додано копію цього листа.
Крім того, РВО «НН» також надало відповідь на адвокатський запит, датовану 21 листопада 2016 року № 01-09/94, де зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на електронну адресу РВО «НН» з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшов лист від громадянина ОСОБА_2 про розміщення статті « Байки бабусі ОСОБА_1 не заспокоять власників земельних паїв с. Рівного Новоукраїнського району» та надано роздруківку цього листа.
Також ця стаття громадянина ОСОБА_2 надана ІНФОРМАЦІЯ_2 до ПАТ «НВП «Радій» та ІНФОРМАЦІЯ_1 до ТОВ «Зерновик».
Встановлено, що ОСОБА_1 протягом 16 років працювала директором СТОВ «Колос» Новоукраїнського району Кіровоградської області, займається громадською діяльністю, неодноразово обіймала керівні посади в місцевому сільськогосподарському підприємстві та у міській раді, обиралася депутатом до органів місцевого самоврядування.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria від 08 липня 1986 року, De Haes and Gijsels v. Belgium від 24 лютого 1997 року), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав 
(Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, § 43, ECHR 2001-11).
Під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій врахували рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
Отже, під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано врахували, що сторони не заперечували, що ОСОБА_1 є публічною особою, займається громадською діяльністю, неодноразово обіймала керівні посади в місцевому сільськогосподарському підприємстві та у міській раді, обиралася депутатом до органів місцевого самоврядування, тобто відігравала певну роль у суспільному житті Новоукраїнського району Кіровоградської області.
Верховний Суд також погоджується з висновками судів щодо оціночного характеру висловлених суджень, оскільки у тексті не міститься достатньо конкретних фактів щодо того, що саме позивач вчиняла певні шахрайські дії, оскільки мова йшла про необмежене коло осіб - «декілька осіб з близького оточення», а не лише позивач. У тексті статті вжито займенник «вони» та узагальнююче словосполучення «керівництво СТОВ «Колос». 
Отже, оспорювана інформація входить до предмета суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні конструкції не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, що стало підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко