Справа № 454/1865/17                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/776/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:37

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Мельничук О.Я., Ванівського О.М. 
секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справив місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.
В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що 26 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ. 3833998 (забезпечений транспортний засіб Mitsubishi Galant, д.н.з. НОМЕР_1 ), за умовами якого ПрАТ «СК ПЗУ Україна» взяло на себе обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок заподіяння шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи. Стверджує, що 12 травня 2015 року водій ОСОБА_1 , керуючи забезпеченим транспортним засобом, Mitsubishi Galant, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 , рухаючись по автодорозі Яготин-Ковель-Київ в районі 455 км. вказаної дороги допустив порушення Правил дорожнього руху, внаслідок чого здійснив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої пішоходам завдано тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть. Вироком Ковельського міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Зазначає, що на підставі Страхових актів та розрахунків суми страхового відшкодування до них, ПрАТ «СК ПЗУ Україна» здійснило виплати страхового відшкодування на користь потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 29 232,00 грн. кожній. Вважає, що має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, оскільки вироком Ковельського міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 58 464,00 грн. та судові витрати.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 09 січня 2020 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 58 464 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» судовий збір у розмірі 1600 грн.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт стверджує, що відповідач відбуває покарання у ДУ «Кагарлицька виправна колонія № 115», а він як представник відповідача не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, про судове засідання дізнався з веб-сайту суду незадовго до його проведення, подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, однак суд не взяв до уваги клопотання і розглянув справу, чим позбавив його права на участь в судових засіданнях, брати участь у дослідженні доказів, наданні пояснень, доводів та міркувань щодо питань, які виникають під час судового розгляду. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити судове рішення. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 травня 2020 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 січня 2020 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», суд першої інстанції виходив з того, що позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 58 464 грн. за шкоду, заподіяну життю третіх осіб, а оскільки ОСОБА_1 , вина якого у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди доведена, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння, то ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»має право зворотної вимоги (регресу) до нього у розмірі виплаченого відшкодування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. 
Судом першої інстанції встановлено, що 12.05.2015р. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Galant» д.н.з НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , рухаючись по автодорозі сполученням Ягодин-Ковель-Київ зі сторони м. Любомиль Волинської області в напрямку м. Ковеля, в районі 455 км. вказаної дороги, неподалік с. Старі Кошари, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, відволікся від керуванням автомобілем у дорозі, рухаючись при цьому зі швидкістю, поза населеним пунктом, що перевищувала 90 км/год, та під час виникнення небезпеки для руху та перешкоди, яку він спроможний був виявити, не вжив негайно заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив на правій смузі проїзної частини автодороги попутне, ковзне, дотичне та позацентрове зіткнення лівою стороною автомобіля марки «Mitsubishi Galant» д.н.з НОМЕР_1 із правою задньою частиною та правою стороною мікроавтобуса марки «Renault Trafic» д.н.з НОМЕР_2 , а також наступне попутне, ковзне, дотичне та позацентрове зіткнення правої передньої частини автомобіля марки «Mitsubishi Galant» з лівою стороною автомобіля марки «Audi 100», які стояли на правому узбіччі дороги в напрямку руху до м. Ковеля та на правій проїзній частині дороги в цьому ж напрямку. При цьому, в цей же час автомобіль «Mitsubishi Galant» під керуванням ОСОБА_1 правою передньою частиною безпосередньо до зіткнення з лівою стороною автомобіля «Audi 100» та під час даного контактування здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Вироком Ковельського міськрайонного суду у справі № 159/5234/15-ц за результатами розгляду кримінального провадження № 12015030000000243 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 роки. 
Вищезазначений вирок суду набрав законної сили 04 липня 2016 року.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Mitsubishi Galant» д.н.з НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», що підтверджується полісом № АІ/3833998 від 27.10.2014 р. (а.с. 4).
Матерілами справи підтверджується, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 отримали травми несумісні з життям та померли на місці пригоди.
Постановою Військової прокуратури Західного регіону України від 26 травня 2015 року ОСОБА_4 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 12015030000000243 (а.с. 34).
ОСОБА_4 звернулася до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про надання їй страхового відшкодування за моральну шкоду заподіяну смертю її дочки, ОСОБА_9 . Крім того на підтвердження витрат, пов`язаних з похованням надала квитанцію до прибуткового касового ордера № 29 від 23 червня 2015 року на суму 30 000 грн., сплачену за виготовлення пам`ятника з граніту (а.с. 37).
За результатами розгляду заяви ОСОБА_4 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» складено страховий акт № АІ.3833998.L0003.01 від 16 червня 2015 року та прийнято рішення про виплату відшкодування у розмірі 5 321,00 грн. за витрати на поховання, страховий акт № АІ.3833998.L0003.02 від 12 серпня 2015 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 14 616,00 грн. моральної шкоди та страховий акт № АІ.3833998.L0003.03 від 22 лютого 2016 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 9 295,00 грн. за витрати на встановлення пам`ятника.
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплачено страхове відшкодування ОСОБА_4 , що підтверджується платіжними дорученнями № 4134 від 17 серпня 2015 року та № 1054 від 24 лютого 2016 року (а.с. 47-48).
Крім того до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулася ОСОБА_5 із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, ОСОБА_6 . На підтвердження витрат, пов`язаних з похованням надала квитанцію до прибуткового касового ордера № 27 від 23 червня 2015 року на суму 28 000 грн., сплачену за виготовлення пам`ятника з граніту (а.с. 54).
Постановою Військової прокуратури Західного регіону України від 26 травня 2015 року ОСОБА_5 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 12015030000000243 (а.с. 51).
За результатами розгляду заяви ОСОБА_5 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» складено страховий акт № АІ.3833998.L0004.01 від 18 червня 2015 року та прийнято рішення про виплату відшкодування у розмірі  3501,00 грн. за витрати на поховання, страховий акт № АІ.3833998.L0004.02 від 15 липня 2015 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 7308,00 грн. моральної шкоди, страховий акт № АІ.3833998.L0004.03 від 12 серпня 2015 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 7308,00 грн. моральної шкоди та страховий акт № АІ.3833998.L0004.04 від 22 лютого 2016 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 11 115,00 грн.
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплачено страхове відшкодування ОСОБА_5 на загальну суму 29 232 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3075 від 19 червня 2015 року, № 3617 від 20 липня 2015 року, № 4135 від 17 серпня 2015 року та № 1056 від 24 лютого 2016 року (а.с. 67-70).
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно з п.п. а п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» набуло права зворотної вимоги до відповідача у межах суми страхового відшкодування, оскільки матеріалами справи безспірно встановлено, що з вини ОСОБА_1 , який керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, спричинено дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої завдано шкоду життю третіх осіб. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача та його представника, не відклав судове засідання, не узгодив дату наступного засідання з представником відповідача, за його клопотанням та не призначив справу до розгляду в режимі відеоконференції не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.
Ухвалою Сокальського районного суду від 24 січня 2018 року справа призначена до розгляду в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Кагарлицькій ВК № 115 (09214, Київська обл., Кагарлицький р-н, с. Зікрачі). Копія ухвали направлялася в Кагарлицьку ВК № 115 для організації проведення відеоконференції та отримана останньою, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 102, 110, 118, 122, 126, 129). 
Ухвалою Сокальського районного суду від 22 травня 2019 року справа призначалася до розгляду на 15 год. 00 хв. 09 липня 2019 року в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Кагарлицькій ВК № 115 (09214, Київська обл., Кагарлицький р-н, с. Зікрачі). Однак сторони в судове засідання не з`явилися. 
Вподальшому судові засідання призначалися на 18 вересня 2019 року, 11 грудня 2019 року та 09 січня 2020 року.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку SMS (а.с. 177) та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 180, 184, 185).
Незважаючи на належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи в судові засідання не з`являлися. 
Судові засідання, призначені на 18 вересня та 11 грудня 2020 року відкладалися за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні та у зв`язку з відпусткою.
Відповідно до ч. 3 ст. 240 ЦПК України про відкладення розгляду справи або перерву в судовому засіданні, місце, дату і час нового судового засідання або продовження судового засідання суд повідомляє під розписку учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, які були присутніми в судовому засіданні. Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не прибули або яких суд вперше залучає до участі в судовому процесі, повідомляються про судове засідання в порядку, визначеному цим Кодексом.
Відтак, визначення дати та часу наступного судового засідання при відкладенні розгляду справи є прерогативою суду, чинне законодавство України не передбачає узгодження такої дати та часу з учасниками справи.
Отже, не підтверджуються покликання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про порушення його права на участь в судовому засіданні, оскільки судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд справи, зокрема і за клопотаннями представника відповідача, суд забезпечив можливість участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак представник відповідача не скористався своїм правом.
Колегія суддів не вбачає порушень норм ЦПК України які можуть бути підставою для скасування рішення суду. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 21.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Мельничук О.Я. 

Ванівський О.М.