Номер провадження: 22-ц/813/3341/20 
Номер справи місцевого суду: 516/201/17
Головуючий у першій інстанції Мислива Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
за участю секретаря                 Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 20 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», про визнання договорів недійсними,

встановив:
       
13 жовтня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк(далі - ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором, відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 31.12.2015р., у розмірі 12576 грн. 83 коп., яка складається з наступного: 8302,25 грн. – заборгованість за кредитом, 976,33 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 1660,45 грн. – заборгованість за пенею та комісією, 1637,80 грн. – штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди; також просив стягнути понесені ним судові витрати по справі. 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов вищезазначеного кредитного договору, зокрема не сплачує банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, що і стало підставою для звернення Банку з позовом до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . 

В свою чергу, 01 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 11.04.2018р., просила визнати недійсними: кредитні договори: №б/н від 16.01.2013р., №б/н від 14.04.2014р., та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 31.12.2015р., що укладені між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з однієї сторони та ОСОБА_1 - з іншої сторони. 

Свої вимоги позивачка за зустрічним позовом мотивувала тим, що вона вже багато років хворіє на тяжке захворювання, пов`язане із розумовою діяльністю, а тому на час укладення вищевказаних кредитних договорів: №б/н від 16.01.2013р., та №б/н від 14.04.2014р., а також Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 31.12.2015р., вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. У зв`язку з наведеним, просила задовольнити зустрічний позов. 

Ухвалою Теплодарського міського суду Одеської області від 05.03.2018р. зустрічну позовну заяву було об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 

Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 20 листопада 2018 року взадоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено повністю. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договорів недійсними, задоволено. 
Визнано кредитний договір №б/н від 16.01.2013р., укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, недійсним. 
Визнано кредитний договір №б/н від 14.04.2014р., укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, недійсним.
Визнано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 31.12.2015р., укладену між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, недійсною.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2114 грн. 40 коп. судового збору в дохід держави. 

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 20 листопада 2018 року у повному обсязі, та постановлення нового, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 8302,25 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.2, а.с. 63-66).

Колегія суддів також зазначає, що 08.07.2020 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Пилаєва В.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак враховуючи, що дана цивільна справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2019 року тобто майже рік, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи. 
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (т.2, а.с. 60), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників 08.07.2020 року, на підставі наявних у справі доказів. 
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є дата складання повного судового рішення - 03.08.2020 року, враховуючи перебування судді колегії суддів на лікарняному. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості у розмірі 12576 грн. 83 коп., та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1  про визнання договорів недійсними, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладання даної Угоди, ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як вже на той час страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Шизофренії, параноїчної форми, епізодичний тип перебігу, зі стабільним змішаним (параноїчним та емоційно-вольовим) дефектом», хоча і перебувала у стані дієздатності.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

       Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ«ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н, згідно якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Договір складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та відповідно останніх, Пам`ятки клієнта, Тарифів, з чим і погодилась позичальник, зазначивши про це в заяві. 
Крім того, 31.12.2015 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 14.04.2014 року, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі – Угода), згідно п.1.1.2 якої, заборгованість за договором від 14.04.2014 року з дати її підписання складає 14104 грн. 17 коп., дата кінцевого погашення заборгованості за даним договором - 31.12.2018 року.
Відповідно до п.2.1 даної Угоди банк надав позичальнику терміновий кредит в сумі 12534 грн. 17 коп. на строк 36 місяців, з 31.12.2015 року по 31.12.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки. 
Погашення заборгованості здійснюється починаючи з «1» по «25» число кожного місяця в сумі 454 грн. 74 коп. (щомісячний платіж). Згідно п.2.5 даної Угоди позичальник зобов`язався повернути суму кредиту, відсотків, винагороду відповідно вказаній Угоді, Умовам та правилам. Процентна ставка по кредиту може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ або в інших випадках, у відповідності з Умовами та правилами (п. 2.9 Угоди). 

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 31.12.2015р., станом на 21.09.2017р. загальна сума її заборгованості перед банком по кредиту складає 12576 грн. 83 коп., яка складається з: 8302,25 грн. – заборгованість за кредитом, 976,33 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 1660,45 грн. – заборгованість за пенею та комісією, 1637,80 грн. – штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. 
Однак, згідно з довідки до акта огляду МСЕК серії 2-18 ОД №098317 від 17.10.2011 року, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи по загальному захворюванню. 
Також ОСОБА_1 , 1963 року народження, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на диспансерному обліку у лікаря – психіатра даної медичної установи з 2000р., являється інвалідом другої групи внаслідок психічного захворювання. З 31.08.2017 року по 31.10.2017 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я, що підерджується листом Теплодарської міської лікарні від 03.11.2017 року (т.1, а.с. 74).
З метою з`ясування питань, щодо психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення кредитних договорів та генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості,  та чи могла остання розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладення оскаржуваного договору, ОСОБА_1  у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи.
Ухвалою Теплодарського міського суду Одеської області від 20 листопада 2018 року клопотання було зачдоволено та призначено по справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу (т.1, а.с. 158-159).

Відповідно до висновку судово-психіатричних експертів №239 від 06.06.2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.м.т. Антоніни Красилівського району Хмельницької області, за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1, а.с. 186-194).
Більше того, на час укладання кредитних договорів від 16.01.2013р., 14.04.2014р., та генеральної Угоди про реструктуризацію заборгованості від 31.12.2015р., ОСОБА_1 страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Шизофренії, параноїчної форми, епізодичний тип перебігу, зі стабільним змішаним (параноїчним та емоційно-вольовим) дефектом» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F20.02» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду). 
Таким чином, ОСОБА_1 за своїм психічним станом на час укладання правових угод, а саме: 16.01.2013р., 14.04.2014р. та 31.12.2015р. абсолютно не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Згідно з ст.1 Закону України №4038-XII від 25 лютого 1994 року «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що з висновку судово-психіатричних експертів №239 від 06.06.2018 року вбачається, що він є розгорнутий, достатньо мотивований та обґрунтований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експертів матеріали, необхідні для проведення експертизи.

За приписами ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1, 2, 3 ст.203 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16та постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 61-5896св18.
За приписами ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано поновив ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду із заявленими зустрічними вимогами щодо визнання кредитних договорів №б/н від 16.01.2013р., №б/н від 14.04.2014р., укладених між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, недійсними.
Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). 
При цьому, судом враховано стан здоров`я останньої, та те, що вона дізналася про наявність у неї зобов`язання перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» лише 06.11.2017 року, коли отримала судову повістку про виклик до Теплодарського міського суду Одеської області по вказаній справі щодо стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором. 
За ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що судом не вирішено питання щодо реституції та стягнення із дієздатної особи позичальника кредитних коштів, які були отриманні ОСОБА_1   в розмірі 8302,25 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 на момент укладення кредитного договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, отже, її волевиявлення на вчинення правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.
При цьому суд також вказав, що він не може прийняти до уваги доводи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», викладені ним у відзиві на зустрічний позов, в яких він, зокрема, посилався на ст. 1186 ЦК України, згідно якої, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді, вважаючи їх неспроможними, так як це є заперечення ПАТ КБ «Приватбанк», викладене у відзиві на позов ОСОБА_1 , а не заявлена ним вимога у встановленому законом порядку.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 1186 ЦК України регулюються питання відшкодування завданої шкоди, в той час, як правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями ЦК України, не у зв`язку із завданням шкоди, а у зв`язку з укладенням між сторонами договірних зобов`язань, а тому ст. 1186 ЦК України не може застосовуватись до спірних правовідносин. 

При цьому суд правомірно зазначив, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.
Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.08.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра