Справа № 344/8701/19 
Провадження № 22-ц/4808/494/20 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Бойчук Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 30 січня 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 5 лютого 2020 року, у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 а про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину квартири,
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується народженням в цей період спільної дитини, поясненнями свідків, фотографіями та іншими доказами.
За час проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу було придбано майнові права на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим вказане майно підлягає поділу між сторонами на рівних засадах як таке, що придбане за час фактичного шлюбу.
Просила позов задовольнити.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2020 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.02.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1200,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального права.
Зазначає, що відповідач зареєстрував своє право власності на спірний об`єкт нерухомості 21.11.2014 року, тобто в час, що не охоплюється періодом спільного проживання однією сім`єю з позивачем, а 27.04.2012 року відповідачем та ПАТ «Промбуд» було укладено договір купівлі-продажу майна, яке буде створене в майбутньому, що свідчить про те, що у відповідача виникло не право власності на вказане приміщення, а майнові права на зазначений об`єкт, що буде створений в майбутньому.
Вказує, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.12.2019 року по справі №522/1029/18.
Вважає, що оскільки відповідач зареєстрував право власності на квартиру 21.11.2014 року, а вказаний період не охоплюється часовим проміжком, який заявлений у позовних вимогах, то позов поданий формально, не для визнання, а для набуття права власності.
На його думку долучена позивачем до матеріалів справи довідка КП «МІУК» про місце реєстрації дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою відповідача та його батьків та свідоцтво про народження дитини не є належним доказом факту спільного проживання сторін, оскільки в даній справі доказуванню підлягають лише відносини між позивачем та відповідачем. Натомість, суд не взяв до уваги надані відповідачем докази, які підтверджують факт того, що сторони не перебували у шлюбних відносинах, зокрема, відповідь ТзОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» на адвокатський запит Говери Н.П. від 21.10.2019 року, заяву ОСОБА_3 про проведення вступного тестування та участі у конкурсі до зарахування на заочну скорочену форму навчання ректору Української державної академії залізничного транспорту від 16.02.2012 року, анкету вагітної ОСОБА_3 від 16.02.2012 року, відповідь Львівського коледжу транспортної інфраструктури Дніпровського національного університету залізничного транспорту на адвокатський запит Говери Н.П. №4/19 від 17.10.2019 року. Також судом не було досліджено копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за період з квітня 2012 року по січень 2013 року, які підтверджують той факт, що побутові обов`язки виконував лише відповідач та його батьки.
Крім того сама позивач у своїх показах вказує, що у них з відповідачем не було спільного бюджету (аудіозапис судового засідання від 06.11.2019 року).
Таким чином вважає, що позивач не надала жодних доказів того, що з 01.02.2012 року до 31.01.2013 року сторони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, окрім своїх пояснень, пояснень батьків та подруг нею також не надано.
Суд першої інстанції встановив, що позивач працювала неофіційно та надавала інформаційні послуги. Проте історія по картковому рахунку, оформленому на її ім`я, куди надходили певні грошові кошти, не підтверджує цей факт та не є належним доказом.
Більше того, позивач у своїх показаннях зазначає, що перший внесок за нерухоме майно здійснено у квітні 2012 року, тоді коли згідно квитанцій його було здійснено в серпні 2012 року, що свідчить про те, що вона не знає коли відбулась оплата першого внеску, і в свою чергу підтверджує, що оплата здійснювалась за особисті кошти відповідача.
З огляду на наведене вважає, що квартира АДРЕСА_3 не є спільною сумісною власністю подружжя.
Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 05.02.2020 року та закрити провадження у справі, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 18.12.2019 року по справі №522/1029/18 є недоречним, оскільки вона містить висновки щодо іншого предмета спору. Що стосується наданих ОСОБА_1 доказів на спростування спільного проживання з позивачем, то вказує, що сам факт наявності в нього даних документів свідчить про те, що позивач, переселившись в його квартиру, усвідомлюючи наявність між ними усталених сімейних відносин, забрала із собою всі особисті речі, які зберігала у квартирі. Крім того позивачем надано належні та допустимі докази того, що в спірний період часу сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільно вирішували побутові проблеми. Відповідач же не зміг надати пояснення, які б давали можливість встановити з якою метою він дозволив ОСОБА_3 , яка виношувала та народила його дитину, проживати протягом вказаного часу разом з ним в одній квартирі. З огляду на наведене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення без змін.
ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , подала апеляційну скаргу.
Зазначає, що вони з відповідачем за час перебування у фактичних шлюбних відносинах спільно придбали нежитлове приміщення № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_2 загальною площею 79,6 кв.м, уклавши 25.04.2012 року договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому, та оплативши протягом серпня-жовтня 2012 року його вартість. Вказане приміщення було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.11.2014 року під номером 508793226101.
Після подання нею позовної заяви до суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під тим самим реєстраційним номером замість вказаного нежитлового приміщення було внесено відомості про квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 102,7 кв.м.
В ході судового засідання було встановлено, що збільшення площі спірного об`єкта відбулось за рахунок приєднання до нього допоміжних приміщень будинку, які за усною домовленістю із забудовником фактично належали їм з моменту укладення 25.04.2012 року договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому, а тому фактична площа придбаного приміщення вже в той час становила 102,7 кв.м, хоча у договорі вказана 79,6 кв.м.
Таким чином, враховуючи те, що і нежитлове приміщення площею 79,6 кв.м, і утворена в результаті його реконструкції квартира площею 102, 7 кв.м. мають той самий реєстраційний номер 508793226101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – вказане майно є одним об`єктом нерухомості.
З огляду на наведене просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та задовольнити дані вимоги.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 доводи поданої ними апеляційної скарги підтримали, в задоволенні апеляційної скарги відповідача просили відмовити.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача вшосте надійшло на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, в тому числі у зв`язку із його зайнятістю в розгляді іншої справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27.04.2012 року між Приватним акціонерним товариством «Промбуд» та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення загальною площею 79,6 кв.м. у першому під`їзді першого пускового комплексу, розташованого в групі житлових будинків з закладами громадського призначення, який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_2 ), яке буде створене у майбутньому. Відповідно до пункту 2.1 даного Договору його загальна сума на момент укладення становить 103275,00 грн. (т. 1, а.с. 7-9).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22.08.2012 року (т. 1, а.с. 5).
В матеріалах справи наявні також роздруківки фотознімків, на яких зображено сторін та їх дитину під час спільного відпочинку, хрещення дитини, в домашній обстановці.
Згідно копії Витягу з переліку інвесторів, які брали участь в інвестуванні об`єкта будівництва по АДРЕСА_2 , який видано ПАТ «Промуд», одним із інвесторів був ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 11).
Відповідно до копій платіжних доручень за період з 01.08.2012 року по 23.10.2012 року ОСОБА_1 оплатив на рахунок ПАТ «Промбуд» кошти в сумі 75000,00 грн. та тричі по 9425,00 грн., всього 103275,00 грн. (т. 1, а.с. 51-54).
Згідно копії Акту прийому-передачі по АДРЕСА_2 від 25.04.2013 року, підписаного заступником голови правління ПАТ «Промбуд» Заріцькою О.Б. та ОСОБА_1 , ПАТ «Промбуд» передало, а ОСОБА_1 прийняв нежитлове приміщення №146 загальною площею 79,60 кв.м. (т. 1. а.с. 10).
Встановлено також, що Протоколом зборів співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 було надано дозвіл на реконструкцію нежитлового приміщення №146 загальною площею 79,6 кв.м., яку в подальшому було проведено (т. 1, а.с. 135).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (вбудоване) №146 за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 79,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 508793226101 (т. 1, а.с. 12-13).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником квартири загальною площею 102,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 508793226101 (т. 1, а.с. 39-39а).
Відповідно до Довідки №02-02/00628 КП «МІУК» дитина сторін ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , яка є адресою реєстрації відповідача та його батька (т. 1, а.с. 6).
З відповіді №1487/21-68 від 24.07.2019 року КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» на адвокатський запит вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку у лікаря-педіатра СП «МДП» в педіатричному відділенні №7 вул. Галицька, 124А, в період з 27.08.2012 року по 12.02.2013 року В медичній документації педіатричного відділення відображено, що адреса проживання дитини: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 88).
З відповіді ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» №1136 від 21.10.2019 року на адвокатський запит Говери Н.П. №1 від 04.10.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 в період з 30.05.2005 року по 29.07.2017 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 125-126).
У анкеті вагітної ОСОБА_3 зазначено її місце проживання – АДРЕСА_7 , а.с. 120). Така ж адреса вказана позивачем і в її заяві про проведення вступного тестування та участі у конкурсі до зарахування на заочну скорочену форму навчання ректору Української державної академії залізничного транспорту від 16.02.2012 року (т. 1, а.с. 118).
З відповіді Львівського коледжу транспортної інфраструктури Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна №329 від 30.10.2019 року на адвокатський запит ОСОБА_6 №4/19 від 17.10.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 навчалась у даному навчальному закладі на заочній формі навчання. З січня 2012 року екзаменаційні сесії відбувались у періоди з 03.02.2012 року по 16.02.2012 року та з 23.03.2012 року по 03.04.2012 року (т. 1, а.с. 154).
З історії по картковому рахунку, оформленому на ім`я ОСОБА_3 , вбачається, що протягом періоду з лютого 2011 року по грудень 2012 року на рахунок надходили відповідні суми коштів, які вона знімала з картки (т. 1, а.с. 183-189).
ОСОБА_1 також надано суду копії платіжних доручень щодо сплати за період з квітня 2012 року по січень 2013 ним та його батьками комунальних послуг по АДРЕСА_5 .
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт її спільного проживання з відповідачем як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року, а оскільки спірне майно набуте сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, то належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу. Разом з тим, враховуючи, що у фактичних шлюбних відносинах сторонами придбано нежитлове приміщення площею 79,6 кв.м., то саме на половину від площі даного об`єкту позивач має право в порядку поділу.
Однак, погодитися із такими висновками апеляційний суд не може з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом шостим Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі-майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю позивачем надано фотографії, які не є належними та допустимими доказами на підтвердження наявності між сторонами у справі спільного побуту, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.
Спільний відпочинок на морі, спільні поїздки, спільне святкування свят, про що надані суду світлини не слід вважати беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не є достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.
Крім того, переважна більшість світлин, судячи з віку дитини, стосуються періоду після 31.01.2013 року, до якого просила встановити факт спільного проживання позивач.
Суду не надано і доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі тощо, як і не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Крім того позивач не надала будь-яких доказів внесення нею майнового або трудового вкладу у придбання, а згодом і в реконструкцію спірного нерухомого майна, відтак підстави для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності та його поділу між сторонами відсутні.
Що стосується пояснень свідків, які були допитані в судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанцій, то такі не підтверджують беззаперечно існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту.
Твердження позивача та її представника про те, що показами допитаних в якості свідків в суді першої інстанції батьків позивача підтверджується факт позики ними коштів на придбання спірного нерухомого майна не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ст. 1051 ЦК України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» факт вчинення правочину, виконання зобов`язань, що виникли з правочину, не може доводитися показаннями свідків.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що періодичне спільне проживання сторін не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Доказів на підтвердження придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірне майно, позивачем не надано.
З огляду на вищенаведені обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року і, відповідно, правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як визнання за позивачем права власності на 1/2 частку указаного майна, немає.
Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 8 квітня 2020 року по справі №127/830/17 (провадження №61-46837св18).
Щодо наявної в матеріалах справи заяви про застосування до позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року позовної давності, то слід зазначити наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Вказане наведене у правових висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову саме у зв`язку з його необґрунтованістю.
Таким чином апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вказаного позову.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення з підстав, наведених вище.
Що стосується зазначення в апеляційній скарзі відповідача про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., то слід зазначити наступне.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу).
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000).
Згідно частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини третьої вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).
Судом встановлено, що до апеляційної скарги представником відповідача було долучено копію Ордеру адвоката Кульчицького О.С. на представлення інтересів ОСОБА_1 у даній справі, а також копію Свідоцтва адвоката про право на зайняття адвокатською діяльністю №1549 від 05.08.2009 року (т. 2, а.с. 8-9).
Разом з тим відповідачем та його представником не було надано під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції договір про надання правової допомоги, укладений між ними, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку.
З огляду на викладене в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача 10000,00 грн. витрат за професійну правничу допомогу.
Питання стягнення судового збору суд вирішує у відповідності до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2020 року скасувати, ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити.
Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_9 ) 2305 (дві тисячі триста п`ять) грн. 20 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                       О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 17 вересня 2020 року.