ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 серпня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №574/1453/19 
Номер провадження 22-ц/816/1602/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Ткачук С. С. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності:
позивача - ОСОБА_1 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Буринського районного суду Сумської області від 03 березня 2020 року, ухваленого у складі судді Куцана В.М. у м. Буринь, повний текст якого складено 06 березня 2020 року,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Буринської районної державної адміністрації Сумської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Буринська міська рада, 
про включення до списку громадян, що мають право на земельну частку (пай), зобов`язання до видачі сертифікату на земельну частку (пай)та визнання права на земельну частку (пай),
                                                         в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Буринської районної державної адміністрації про включення до списку громадян, що мають право на земельну частку (пай), зобов`язання до видачі сертифікату на земельну частку (пай)та визнання права на земельну частку (пай). Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 липня 1989 року вона була прийнята на роботу робітником птахоферми колгоспу «Заповіт Леніна», с.Червона Слобода Буринського району Сумської області, який 02 грудня 1992 року було реорганізовано у спілку селян «Колос», 09 червня 1995 року - в акціонерно-пайове товариство закритого типу (АПТ ЗТ) «Колос», 09 лютого 1999 року - у ТОВ «Колос», а 09 березня 2000 року - у КСП «Колос».
Рішенням правління колгоспу від 15 липня 1989 року, протокол №6 від 15 липня 1989 року, було рекомендовано зборам уповноважених колгоспників колгоспу «Заповіт Леніна» прийняти ОСОБА_1 в члени колгоспу.
Рішенням зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Заповіт Леніна» Буринського району від 20 липня 1989 року ОСОБА_1 була прийнята у члени колгоспу, продовжувала працювати на птахофермі, а 01 вересня 1995 року була звільнена з роботи за власним бажанням. Рішенням зборів уповноважених колгоспників від 10 квітня 1996 року була виключена із членів колгоспу «Заповіт Леніна».
17 травня 1995 року спілці селян «Колос» було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії СМ №000005, але вона помилково не була включена до списку осіб, який додавався до вказаного акту, у зв`язку з чим не отримала відповідного сертифікату на земельну частку (пай).
Вказувала, що про порушення свого права на земельну частку (пай) дізналася лише влітку 2019 року.
Посилаючись на вищевказані обставини, просила визнати за нею право на земельну частку (пай), розміром 3,58 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) на території Буринської міської ради, включити її до списку осіб громадян, що мають право на земельну частку (пай) та зобов`язати Буринську РДА видати на її ім`я сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель запасу чи резерву, чи складу інших земель. 
Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь державного бюджету судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1536 грн 80 коп. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заява про застосування строку позовної давності Буринською РДА не подавалася, а навпаки, відповідачем частково визнавалися позовні вимоги, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності. 
Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що 10 липня 1989 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в колгосп «Заповіт Леніна» робітницею птахоферми, де працювала до 01 вересня 1995 року, що підтверджується копією трудової книжки та архівною довідкою (а.с. 7, 15).
З архівної довідки про реформування колгоспу «Заповіт Леніна» вбачається, що 02 грудня 1992 року колгосп «Заповіт Леніна» реорганізовано в спілку селян «Колос», яка є його правонаступником. 09 червня 1995 року спілка селян «Колос» реорганізована в акціонерне-пайове товариство закритого типу «Колос». 09 лютого 1999 року АПТ ЗТ «Колос» в ТОВ «Колос лан», яке 09 березня 2000 року реорганізовано в КСП «Колос» (а.с.9).
15 липня 1989 року ОСОБА_1 було рекомендовано зборам уповноважених колгоспників колгоспу «Заповіт Леніна» прийняти в члени колгоспу, що підтверджується протоколом №6 засідання правління колгоспу «Заповіт Леніна» (а.с. 20-23).
20 липня 1989 року ОСОБА_1 була прийнята до членів колгоспу «Заповіт Леніна», що підтверджується протоколом №2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Заповіт Леніна» (а.с. 23-25).
З протоколу №5 засідання правління АПТ «Колос» від 10 квітня 1996 року вбачається, що рекомендовано зборам уповноважених колгоспників виключити ОСОБА_1 з членів АПТ з 16 квітня 1996 року (а.с.17-19).
Відповідно до рішення Червонослобідської сільської ради від 23 березня 1995 року №12 спілці селян «Колос» було передано землі у колективну власність та 17 травня 1995 року видано Державний акт про право колективної власності на землю (а.с. 8).
З листа відділу у Буринському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 30 вересня 2019 року №483/146-19 вбачається, що ОСОБА_1 не була включена до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), який додавався до Державного акту (а.с. 6).
Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 15 ЦК України передбачено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 9 ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року) передбачено, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 22 ЗК України (в редакції 1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЗК України (в редакції 1990 року), державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Пунктом 1 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95, що паюванню підлягають  сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі  радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.
Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.
Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Згідно з ст. 75 ЦК УРСР 1963 року, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. 
Відповідно до положень ст.76 ЦК УРСР 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Згідно з ст. 80 ЦК УРСР 1963 року, закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. 
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.   
Як убачається з матеріалів справи, з часу видачі спілці селян «Колос» Державного акту на право колективної власності на землю від 17 травня 1995 року і до дня звернення ОСОБА_1 в суд з даним позовом 11 листопада 2019 року, минуло більше двадцять чотирьох років.
Проте ОСОБА_1 , всупереч вищезазначених вимог закону, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з часу, коли вона повинна була дізнатися про порушення її права, тобто з 17 травня 1995 року, коли виникло право на позов, існували обставини, що перешкоджали б їй з поважних причин у доступі до правосуддя протягом 24 років. Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитися з 1995 року, було загальновідомим фактом, а тому ОСОБА_1 як член колгоспу повинна була знати про порушення її права на земельну частку (пай).
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки трирічний строк протягом якого позивач могла звернутися до суду за захистом своїх порушених прав закінчився ще у травні 1998 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції застосовано позовну давність без заяви сторони не заслуговують на увагу, оскільки на спірні правовідносини поширюються положення ЦК УРСР 1963 року, а у відповідності до вимог ст. 71 вказаного кодексу суд може самостійно застосувати позовну давність, без подання відповідної заяви сторонами у справі.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                           п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Буринського районного суду Сумської області від 03 березня 2020  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 25 серпня 2020 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             С.Г.Хвостик

С.С.Ткачук