Постанова
Іменем України 
22 вересня 2020 року
м. Київ
справа №321/1343/17
провадження № 51-2462км20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                        ОСОБА_6 , 
засудженого                                  ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 04 березня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016080290000479, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя   АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 04 березня 2019 року. засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 350 КК України  до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. 
Згідно з вироком суду, 13 вересня 2016 року о 14:00 ОСОБА_7 був запрошений на засідання постійної комісії із земельних питань, яка проходила у приміщенні Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, де у присутності членів комісії та завідувача земельного відділу Михайлівської селищної ради ОСОБА_8 передав на реєстрацію документи для оформлення земельної ділянки на ім`я його дочки ОСОБА_9 , але ОСОБА_8 їх не прийняв, обґрунтовуючи свою відмову тим, що документи подаються за 10 днів до засідання комісії. Після чого ОСОБА_7 почав висловлюватися на адресу ОСОБА_8 нецензурною лайкою та намагався завдати останньому тілесні ушкодження, однак його дії були зупинені членами комісії.
Далі, цього ж дня приблизно о 16:00, ОСОБА_7 повернувся до приміщення Михайлівської селищної ради, розташованої за адресою: вул. Центральна, 22 в смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, зайшовши до кабінету 
№ 8 відділу земельних ресурсів вимагав у завідувача земельного відділу Михайлівської селищної ради Запорізької області ОСОБА_8 прийняти у нього на реєстрацію заяву для оформлення земельної ділянки на ім`я ОСОБА_9 – своєї доньки. В свою чергу, ОСОБА_8 відмовив у прийнятті заяви, оскільки ОСОБА_7 не мав законних повноважень подавати заяви від імені своєї доньки.
Далі ОСОБА_7 , реалізовуючи свій умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень службовій особі, а саме: завідувачу земельного відділу Михайлівської селищної ради ОСОБА_8 , який в цей час виконував свої посадові обов`язки та перебував у своєму службовому кабінеті, наніс останньому один удар кулаком правої руки в нижню губу, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому вказує на однобічність і неповноту судового розгляду та недоведеність вини засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочині. Стверджує, що у вироку не надано належної оцінки достовірності показань потерпілого ОСОБА_8 , а також суд не дав належної оцінки показанням ряду свідків, не співставив їх з іншими доказами. Апеляційний суд, в свою чергу, не виправив допущених судом першої інстанції порушень і лише формально дав оцінку доводам сторони захисту, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового розгляду заперечень на касаційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали подану скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як встановлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливість скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачена.
Доводи  захисника щодо неповноти судового розгляду, а також їх незгода з оцінкою доказів, яка надана судом, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що зводиться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Висновок суду про умисне заподіяння ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю, підтверджений рядом досліджених доказів, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 , протоколу огляду місця події від 13 вересня 2016 року, висновком експерта № 186 від 20 вересня 2016 року та іншими доказами.
Що стосується тверджень захисника про неналежну оцінку достовірності показань потерпілого, то вони є безпідставними. Так, при оцінці достовірності цих показань  істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження та ролі засудженого при вчиненні злочину встановлено не було. Показання потерпілого, надані ним у суді першої інстанції, були об`єктивно підтвердженні даними проведеного слідчого експерименту  за його участі, висновком експерта, тому у суду не було сумнівів у достовірності показань потерпілого, що були послідовними та такими, що відповідають іншим зібраним та оціненим доказам у провадженні.
Отримали належну оцінку суду першої інстанції і показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , які зазначили про те, що під час засідання комісії ОСОБА_7 висловлювався на адресу потерпілого ОСОБА_8 нецензурно та намагався завдати останньому тілесні ушкодження, але його дії були зупинені членами комісії. Показаннями свідків підтверджено, що після того, як ОСОБА_7 залишив кабінет потерпілого ОСОБА_8 , у останнього була пошкоджена губа, а його кабінет, зокрема стіни та робочий стіл, був забруднений плямами кави. Також слід зазначити, що сам засуджений ОСОБА_7 в суді першої інстанції не заперечував факт виникнення в нього з потерпілим ОСОБА_8 конфлікту, розлиття кави в кабінеті потерпілого ОСОБА_8 та притиснення останнього ним до стіни.
Зібрані у справі докази у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а доводи захисника  про неналежне встановлення події цього злочину є непереконливими.
Таким чином, судом першої інстанції, а в подальшому і апеляційним судом, відповідно до вимог статей 10, 22 КПК України створенні необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. 
Слід зазначити і про те, що для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин. У цьому кримінальному провадженні суд дослідив усі надані сторонами докази, які не викликають сумнівів у допустимості та достовірності, з`ясувавши усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій, в касаційній скарзі не наведено. Дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 350 КК України кваліфіковано судом правильно.
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги сторони захисту, розглядались і в апеляційному порядку. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі засудженого і захисника, в тому числі і тим, на які посилається у касаційній скарзі захисник, та обґрунтовано залишив їх без задоволення. 
Призначене покарання засудженому ОСОБА_7 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам                               ст.ст.  65, 75 КК України. 
Всупереч твердженням захисника у касаційній скарзі, відомості щодо попередньої судимості засудженого не використовувалися районним судом для підтвердження його винуватості у цьому провадженні. Інформацію про притягнення ОСОБА_7 в минулому до кримінальної відповідальності було взято до уваги судом як елемент характеристики особи засудженого, що не суперечить правилам статті 88 КПК України.
Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу має бути залишено без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 04 березня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                     ОСОБА_3