Справа № 569/11463/15-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Галінська В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/627/20  Категорія: 82 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 липня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю:
секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,
представника позивачів адвоката Тарновецького П. Я.,
представника відповідача адвоката Крапівцевої О. О., яка бере участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання дій неправомірними, відновлення роботи інтернет-сервісів, стягнення інфляційних витрат, суми трьох процентів річних та пені за кожен день прострочення зобов`язання за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2017 року,

 
В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про визнання дій банку неправомірними щодо невиконання банківських послуг при користуванні веб-інтерфейсом LiqPay, зобов`язати банк зарахувати на рахунок позивача 969 230,60 гривень та відновити роботу всіх інтернет-сервісів Приват24, Фотокаса, ІРay, LiqPay.
В подальшому вимоги неодноразово збільшувалися, остаточно доповнивши їх стягненням з банку 580 624,92 гривень інфляційних втрат, 43 575,55 гривень суми трьох процентів річних та 530 169,14 гривень пені за кожен день прострочення зобов`язання.
В серпні 2015 року з позовом до банку звернулася ОСОБА_2 , вимагаючи визнати дії банку неправомірними щодо невиконання банківських послуг при користуванні веб-інтерфейсом LiqPay, зобовязати банк зарахувати на рахунок позивача 344 100 гривень та відновити роботу всіх інтернет-сервісів Приват24, Фотокаса, ІРay, LiqPay.
Згодом позов неодноразово доповнено вимогами про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» 206 135,71 гривень інфляційних втрат, 14 904,71 гривень суми трьох процентів річних та 181 340,70 гривень пені за кожен день прострочення зобов`язання (остаточно).
15 жовтня 2015 року дані позови об`єднані судом в одне провадження.
Рішенням Рівненського міського суду від 20 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1  подали апеляційні скарги.
ОСОБА_1 на її обґрунтування зазначав про неврахування судом того, що протягом часу з 22 серпня 2014 року по 27 серпня 2014 року ним самим та іншими особами, в т.ч. і ОСОБА_3 , за допомогою сервісу ПАТ КБ «ПриватБанк» IPAY було перераховано 969 230, 60 гривень грошових коштів на його рахунок LiqРay, моб. тел. НОМЕР_1 . Суд лише частково оцінив наявне в матеріалах справи «Пользовательское соглашение» з банком, вказавши, що LiqРay це торгова марка банку, унікальний веб-інтерфейс для введення реквізитів платежу в мережі Інтернет та ініціювання переказу грошових коштів. Однак рахунок LiqРay це номер мобільного телефону, обліковий запис клієнта в веб-інтерфейсі LiqРay і він не є банківським рахунком.
Вважає, що суд не з`ясував обставини, які є істотними для вирішення справи. Так, через сервіс IPAY здійснювався безпосередній переказ грошових коштів, унаслідок чого гроші з карткового рахунку ПАТ «Дельта Банк» зараховувалися на кореспондентський рахунок в тому ж банку, а згодом на кореспондентський рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк». З кореспондентського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» гроші були зараховані на розподільчий (транзитний) рахунок в цьому банку, на якому обліковуються грошові кошти, переказані через IPAY. В подальшому ці кошти з останнього рахунку повинні були бути зараховані на рахунок LiqРay ОСОБА_1 , моб. тел. НОМЕР_1 , і фактично перераховані на картку № НОМЕР_2 , яка була прив`язана до рахунку LiqРay.
Дані кошти так і не було зараховано на рахунок LiqРay ОСОБА_1 .
Між тим, банк листом з офіційної електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 надав йому інформацію про те, що платежі заблоковані Департаментом фінансового моніторингу. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагав підтвердження від позивача щодо правомірності переказів, що, на його думку, свідчить про блокування переказу саме банком.
ПАТ КБ «ПриватБанк» тією електронною поштою надіслав інформацію з переліком заблокованих платежів, що містила ID (ідентифікатор) платежу в системі IPAY, суму, дату і час переказу, а також номер мобільного телефону, який і є рахунком LiqРay. Ці докази всупереч ст. 64 ЦПК України до уваги судом взяті не були, а представник банку лише заперечив проти них в засіданні, посилаючись на їх неналежність.
На його думку, банк перешкоджав здобувати докази у справі, оскільки лише він володіє виключною інформацією, яка стосується предмета доказування. Однак треті особи, які здійснювали перерахунок коштів, своїми заявами підтвердили правомірність переказу на користь ОСОБА_1 відповідно до довідок/виписок ПАТ «Дельта Банк».
В матеріалах справи містяться також й інші докази, залишені судом без правової оцінки. Зокрема, податкова декларація, що підтверджує фінансовий стан і подання звітності контролюючим органам з проведених операцій, лист прокуратури Рівненської області, який вказує про відсутність відкритого проти позивача кримінального провадження (в т.ч. і за шахрайство).
Неправильне застосування норм матеріального права полягає у застосуванні судом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2004, ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні».
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказувала про хибність визначення судом поняття рахунку LiqРay, мотивуючи тими ж доводами, що й ОСОБА_1 . Відмінними є лише сума перерахунків 344 100 гривень, які останній здійснив перерахування на її користь, та дата 27 серпня 2014 року.
Покликалася на нез`ясування судом обставин, за яких спірні грошові кошти зараховувалися з карткового рахунку ПАТ «Дельта Банк» на її рахунок LiqРay, моб. тел. НОМЕР_3 .
Листом через офіційну електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» надав їй інформацію про те, що платежі заблоковані Департаментом фінансового моніторингу, а також про наявність доказу, який залишений судом без уваги, заяви ОСОБА_1 з долученою відповідною довідкою ПАТ «Дельта Банк» щодо правомірності переказу коштів через сервіс IPAY.
Вважала, що її вимоги обґрунтовуються також й іншими доказами, а саме податковою декларацією, що підтверджує фінансовий стан і подання звітності контролюючим органам з проведених операцій, лист прокуратури Рівненської області, який вказує про відсутність відкритого проти ОСОБА_1 кримінального провадження (в т.ч. і за шахрайство).
Таким чином, покликаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягає у невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, особи, які подали апеляційні скарги, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги.
У запереченнях на апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Тарновецького П. Я. від позову до АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про зобов`язання зарахувати грошові кошти. Рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2017 року в цій частині скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснити сторонам, що відповідно до частини третьої статті 206 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що в судовому засіданні представник позивачів подав заяви в інтересах своїх довірителів про відмову від позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк» щодо зобов`язання зарахувати грошові кошти. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 19 травня 2017 року вирішено апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2017 року в даній справі скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні веб-інтерфейсом LiqРay, а саме незавершення переказів на користь ОСОБА_1 виконаних за період з 22 серпня 2014 року по 27 серпня 2014 року на загальну суму 955 862,34 грн (дев`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот шістдесят дві гривні 34 копійки), неправомірними.
Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити роботу всіх інтернет-сервісів Приват24, Фотокаса, ІРay, LiqPay за номером телефону НОМЕР_1 .
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 572 561,54 грн (п`ятсот сімдесят дві тисячі п`ятсот шістдесят одну гривню 54 копійки) інфляційних втрат за час із вересня 2014 року по січень 2016 року, 43 053,08 грн (сорок три тисячі п`ятдесят три гривні 08 копійок) суми трьох процентів річних за час із 3 вересня 2014 року по 3 березня 2016 року, 523 812,56 грн (п`ятсот двадцять три тисячі вісімсот дванадцять гривень 56 копійок) пені за кожен день прострочення з 3 вересня 2014 року по 3 березня 2016 року та 8 791,00 грн (вісім тисяч сімсот дев`яносто одну гривню) судового збору.
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні веб-інтерфейсом LiqРay, а саме незавершення переказів на користь ОСОБА_2 виконаних 27 серпня 2014 року на загальну суму 344 100,00 грн (триста сорок чотири тисячі сто гривень), неправомірними.
Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити роботу всіх інтернет-сервісів Приват24, Фотокаса, ІРay, LiqPay за номером телефону НОМЕР_3 .
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 206 135,71 грн (двісті шість тисяч сто тридцять п`ять гривень 71 копійку) інфляційних втрат за час із вересня 2014 року по березень 2016 року, 14 904,71 грн (чотирнадцять тисяч дев`ятсот чотири гривні 71 копійку) суми трьох процентів річних за час із 24 вересня 2014 року по 3 березня 2016 року, 181 340,70 грн (сто вісімдесят одну тисяча триста сорок гривень 70 копійок) пені за кожен день прострочення з 24 вересня 2014 року по 3 березня 2016 року та 8 791,00 грн (вісім тисяч сімсот дев`яносто одну) судового збору.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що існування фактів порушених прав позивачів банком спростовано не було, в навпаки - банк, не зважаючи на законні вимоги суду, уникав надання інформації, що стосується безпосереднього предмета доказування у справі, покликаючись на різні мотиви, які колегія суддів вважає необґрунтованими. Судом також не було здобуто доказів, які свідчили би про відсутність таких фактів. З урахуванням наведеного апеляційний суд взяв до уваги, що наявність вини виконавця - банку, який одержав грошові кошти у споживача відповідно до угоди користувача та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язань за цим правочином згідно зі статті 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 травня 2017 року скасовано. Справу № 569/11463/15-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В постанові Верховного Суду вказано, що апеляційний суд не з`ясував який договір було між відповідачами та банком (договір банківського рахунку; договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу) та чи можна відповідні зобов`язання кваліфікувати як грошові для застосування положень статті 625 ЦК України; не звернув увагу, що в пункті 37.1 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено відповідальність у вигляді пені саме для еквайра або платіжної організації, які надають послуги еквайрингу для суб`єкта підприємницької діяльності.
Таким чином суд, апеляційної інстанції переглядає рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2017 року в частині визнання дій банку неправомірними, стягнення заборгованості із врахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних та пені, зобов`язання відновити роботу інтернет-сервісів за двома номерами телефону, тобто в частині, в якій представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Тарновецький П. Я. не відмовлявся від позовів (ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Тарновецького П. Я. від позову до АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про зобов`язання зарахувати грошові кошти. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2017 року в цій частині скасовано, а провадження у справі закрито).
В суді апеляційної інстанції представник позивачів адвокат Тарновецький П. Я. підтримав апеляційні скарги позивачів.
Представник відповідача адвокат Крапівцева О. О., яка бере участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційні скарги не визнала та просила залишити їх без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели суду належними та допустимими доказами факту існування правовідносин із відповідачем, в тому числі доказів користування платіжним сервісом Liqpay та здійснення платежів на користь позивачів. За таких обставин та враховуючи факт позовної вимоги про зобов`язання зарахування коштів на рахунки, на яких не передбачений облік грошових коштів взагалі, слід відмовити позивачам в задоволенні позову в цій частині. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у цій частині, не підлягають до задоволення і решта вимог позивачів, так як вони є похідними, зокрема, щодо стягнення заборгованості із врахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних. Щодо вимоги про відновлення роботи інтернет-сервісів, то як зазначалося судом, будь-яких доказів того, що дані сервіси заблоковано для позивачів, суду не надано, тому дані вимоги є недоведеними та до задоволення не підлягають.
Так, судом першої інстанції встановлено, що платіжний сервіс LiqPay - це торгова марка Банку, унікальний веб-інтерфейс для вводу реквізитів платежу в мережі інтернет і ініціювання переказу грошових коштів.
Позивач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
Позивачі, стверджуючи, що є користувачами платіжного сервісу LiqPay, надали суду роздруківку виписки по їх рахунках, копії переписок з службою підтримки Банку, письмові вимоги про розблокування рахунків та зарахування коштів.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що на підтвердження існування договірних відносин з банком: позивач ОСОБА_1 надав роздрукування ніким не підписане «Пользовательское соглашение» (Т. 1, а. с. 8-14) та копію анкети-заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 19 серпня 2016 року (Т. 2, а. с. 137); позивач ОСОБА_3 надала роздрукування ніким не підписане «Пользовательское соглашение» (Т. 1, а. с. 66-67).
Також судом першої інстанції встановлено та надано оцінку наступному. 
З метою доказування наявності правових відносин із відповідачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду виписки по рахунках (т. 1 а.с. 26-31 та 23-24), проте вказані докази не є належними, оскільки вони не є підписаними та завіреними печатками, не зрозуміло звідки сторона позивача отримала дані виписки, вони не містять відомостей щодо дати їх складання, періоду, за який вони надані, найменування власників рахунків, номерів рахунків, вхідного та вихідного залишків, номеру рахунку платника, валюти переказів. Додані позивачами скріншоти електронної переписки із ПАТ КБ «ПриватБанк» суд також не визнає належним доказом, так як із них не можна встановити з якого саме питання здійснюється переписка, хто саме веде таку переписку із сторони Банку, чи є дана особа уповноваженою на надання будь-яких відповідей, її прізвище, ім`я та по-батькові, посада та коло повноважень. Копії виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 22.08.2014 - 27.08.2014 (т.2 а.с. 161-167) з транзакціями, які не були зараховані на рахунок Liqpay 380682260000 та 27.08.2014 (т.2 а.с. 168) з транзакціями, які не були зараховані на рахунок Liqpay НОМЕР_3 , також не можуть бути взяті судом до уваги, так як зазначені в даних документах відомості стосуються ініційованих, але не завершених переказів, вони не містить відомостей про платника за кожною такою операцією та є неоднозначними в частині зазначених у графах відомостей.
Копії довідок № 05-3332643/1 від 18.11.2016 (т. 2 а.с. 170), № 05-3332643/2 від 18.11.2016 (т. 2 а.с. 171), № 05-3332643/3 від 18.11.2016 (т. 2 а.с. 172), № 05-3332643/3 від 18.11.2016 (т. 2 а.с. 173), № 05-3332643/5 від 18.11.2016 (т. 2 а.с. 174-175), № 05-3332643/6 від 18.11.2016 (т. 2 а.с. 176-1770), № 05-3335499/1 від 21.11.2016 (т. 2 а.с. 181), № 05-3335496/1 від 21.11.2016 (т. 2 а.с. 183), № 05-3335495/1 від 23.11.2016 (т. 2 а.с. 205), № 05-3335498/1 від 23.11.2016 (т. 2 а.с. 207), № 05-3338000/1 від 23.11.2016 (т. 2 а.с. 209), № 05-3338001/1 від 23.11.2016 (т. 2 а.с. 210-211), № 05-3338002/1 від 23.11.2016 (т. 2 а.с. 212), № 05-3338003/1 від 23.11.2016 (т. 2 а.с. 213),не містять відомостей про те, хто є отримувачем за операцією з перерахування, а саме по собі зазначення «... через сервіс ІРау... було здійснено платіж» не може бути достатнім для встановлення на підставі таких документів будь-яких обставин справи.
Копії виписок по рахунку клієнта № 024254-2016/1103 за розрахунковий період з 01.08.2014 по 29.08.2014 (т. 2 а.с. 179) та № 118101-2016/0714 за розрахунковий період з 01.08.2014 по 29.08.2014 (т. 2 а.с. 215), № 792848-2016/0613 за розрахунковий період з 01.08.2014 по 29.08.2014 (т. 2 а.с. 217), 4627 НОМЕР_4 5225 за розрахунковий період з 01.08.2014 по 31.08.2014 (т. 2 а.с. 218-221) не містять відомостей про те, хто є отримувачем за операцією з перерахування, а саме по собі зазначення опису операції «Покупка в торгово- сервісній мережі та Інтернет - UAH IPAY, DNIPROPETROVSK, UA» не надає суду можливість встановити будь-які обставини, що мають значення для справи.
З наведеними висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції.
У пункті 1.14 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.
Згідно пункту 14.8. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.
Таким чином, в даних правовідносинах АТ КБ «ПриватБанк» надає послуги з переказу грошових коштів, що врегульовано ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Переказ коштів не є грошовим зобов`язанням банку, оскільки воно полягає в здійсненні переказу грошових коштів, а не у виконанні зобов`язання з здійснення розрахунків з іншими учасниками правовідносин.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Грошовим зобов`язанням є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Разом з тим не є грошовим зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні та ін. З огляду на це положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин.
Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується обов`язок боржника з такої сплати. Зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатись грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Пунктом 37.1. ст. 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що для встановлення правомірності переказу еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев`яносто календарних днів. У разі правомірності переказу еквайр має завершити переказ та відшкодувати отримувачу 0,1 відсотка суми платежу за кожний день такого призупинення, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Згідно з п. 1.9. ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі.
У п. 1.9. ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що торговець - суб`єкт підприємницької діяльності, який, відповідно до договору з еквайром або платіжною організацією, приймає до обслуговування платіжні інструменти з метою проведення оплати вартості товарів чи послуг (включаючи послуги з видачі коштів у готівковій формі).
Таким чином, в п. 37.1. ст. 37 вказаного ЗУ передбачено відповідальність у вигляді пені саме для еквайра або платіжної організації, які надають послуги еквайрінгу для суб`єкта підприємницької діяльності.
Таким чином навіть у випадку доведення порушення прав позивачів не підлягає до стягнення пеня, передбачена ст.. 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції про відмову в захисті прав споживача фінансових послуг в частині, що переглядається судом (з врахуванням ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року, якою прийнято відмову представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Тарновецького П. Я. від позову до АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про зобов`язання зарахувати грошові кошти. Рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2017 року в цій частині скасовано, а провадження у справі закрито) є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи та нормами закону.
Та обставина, що у квітні 2017 року спірні кошти були перераховані банком на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не може бути доказом на підтвердження вимог позивачів щодо порушення їх прав як споживачів фінансових послуг, оскільки встановити, які конкретно відносини та на підставі яких договорів з урахуванням наданих доказів не є можливим, оскільки дані докази є неналежними, на що і покликався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивачів  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 липня 2020 року.

Головуючий  
                               
Судді